ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

вул. Коцюбинського, 2А, м. Ужгород, 88605, e-mail: inbox@zk.arbitr.gov.ua, вебадреса: http://zk.arbitr.gov.ua 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 р. м. Ужгород Справа № 907/1325/25 

Господарський суд Закарпатської області у складі судді Худенко А.А.
за участю секретаря судового засідання Маркулич Д.В.

за позовом
Заступника керівника Закарпатської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, м. Київ та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях, м. Львів 
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Еквіталь», м. Київ 
про розірвання Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 10.12.2020 №06-20 та зобов`язання повернути приміщення загальною площею 406,6 кв.м., що знаходиться за адресою: вул. Добрянського, будинок 6, м. Ужгород, Закарпатська область,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Концерн «ВІЙСЬКТОРГСЕРІВС» 
Учасники справи , що з`явились у судове засідання: 
від прокуратури - Малик Ю.Л., прокурор Закарпатської спеціалізованої прокуратури
від позивача 1 (в режимі відеоконференції) - Гудима В.О., представник в порядку самопредставництва
від позивача 2 - Балаж Н.І., представник в порядку самопредставництва 
від третьої особи - не з`явився
від відповідача - не з`явився

СУТЬ СПОРУ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ СУДУ В МЕЖАХ СПРАВИ
Заступник керівника Закарпатської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону звернувся в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Еквіталь» про розірвання Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 10.12.2020 №06-20 та зобов`язання повернути приміщення ательє загальною площею 406,6 кв.м., що знаходиться за адресою: вул. Добрянського, будинок 6, м. Ужгород, Закарпатська область.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 28.11.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 18.12.2025, яке відкладено на 26.01.2026 із підстав зазначених в ухвалі про його відкладення.

Суд у підготовчому засіданні 26.01.2026 заслухавши думку учасників судового процесу, дійшов висновків закрити підготовче провадження у справі та призначити справу до судового розгляду на 19.02.2026
У судовому засідання 19.02.2026 судом проголошено про перехід до стадії прийняття рішення у справі.

ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Позиція позивача.
Закарпатською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Західного регіону при виконанні повноважень, визначених статтею 131-1 Конституції України та статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», встановлено порушення інтересів держави у сфері використання державного майна пов`язане із неналежним виконанням умов договору оренди приміщення. Закарпатською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Західного регіону встановлено, що приміщення ательє загальною площею 406,6 кв.м. за адресою Закарпатська область, м.Ужгород, вул.Добрянського, 6, яке належить державі в особі Міністерства оборони України та перебуває на балансі Філії «Західна» Концерну «Військторгсервіс», було передано Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинських областях в тимчасове користування Товариству з обмеженою відповідальністю «ЕКВІТАЛЬ» на підставі Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 10.12.2020 №06-20. 
З листа Управління забезпечення реалізації повноважень у Закарпатській області Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинських областях від 23.05.2025 №10-20.2-00487 зазначене приміщення було включено до Переліку об`єктів, щодо яких прийнято рішення про передачу в оренду нерухомого державного майна, щодо якого прийнято рішення про передачу в оренду на аукціоні, який оприлюднений на офіційному вебсайті Фонду державного майна України. 
Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 10.12.2020 №06-20 був укладений Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинських областях за результатами електронного аукціону, проведеного відповідно до норм Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 №483. 
Відповідно до акту приймання-передачі в оренду нерухомого майна, що належить до державної власності від 10.12.2020 ТОВ «ЕКВІТАЛЬ», як орендар, з однієї сторони, та Концерн «ВІЙСЬКТОРГСЕРВІС» в особі Філія «Західна» Концерну «ВІЙСЬКТОРГСЕРВІС», як балансоутримувач, з іншої сторони, об`єкт оренди наданий в користування в день підписання цього акту, а інформація оприлюднена в оголошення про передачу в оренду та розкрита на сайті Фонду державного майна України повністю відповідає дійсності. Приміщення ательє загальною площею 406,6 кв.м. за адресою Закарпатська область, м.Ужгород, вул.Добрянського, 6 передано в оренду з правом передачі в суборенду відповідно до письмової згоди орендодавця та для використання за будь-яким цільовим призначенням. Технічний стан на момент передачі приміщення в оренду потребував капітального ремонту. На момент передачі в оренду згідно з інформацією Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинських областях про технічний стан приміщення воно не було приєднано до електромережі, відсутні – водозабезпечення, газифікація, опалення (централізоване від зовнішніх мереж), опалення (автономне) лічильник на тепло, вентиляція, кондиціонування, телекомунікації (телефонізації, телебачення, інтернет), охоронна сигналізація, пожежна сигналізації), наявна лише каналізація. Згідно з умовами Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 10.12.2020 №06-20 (пункт 6.2.) орендар зобов`язаний забезпечувати збереження орендованого Майна, запобігати його пошкодженню і псуванню, тримати Майно в порядку, передбаченому санітарними нормами та правилами пожежної безпеки, підтримувати орендоване Майно в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу, здійснювати заходи протипожежної безпеки.
Окрім того, у пункті 6.3. Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 10.12.2020 №06-20 встановлено, що Орендар зобов`язаний: - відповідно до вимог нормативно-правових актів з пожежної безпеки розробляти комплексні заходи щодо забезпечення пожежної безпеки об`єкта оренди Майна; - забезпечувати додержання протипожежних вимог, стандартів, норм, правил, а також виконання вимог приписів і постанов органів державного пожежного нагляду та вимог відповідних служб (підрозділів) Балансоутримувача; - утримувати у справному стані засоби протипожежного захисту і зв`язку, пожежну техніку, обладнання та інвентар, не допускати їх використання не за призначенням; проводити внутрішні розслідування випадків пожеж та подавати Балансоутримувачу відповідні документи розслідування. Орендар несе відповідальність за дотримання правил експлуатації інженерних мереж, пожежної безпеки і санітарних норм у приміщеннях згідно із законодавством
Внаслідок невикористання ТОВ «ЕКВІТАЛЬ» об`єкта оренди за жодним цільовим призначенням санітарно-технічний стан приміщення системно погіршується. Так, згідно з листом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Мукачево від 29.06.2022 №1073, який, в свою чергу, був надісланий Відповідачу для вжиття заходів реагування, об`єкт оренди не використовуються за призначенням, приміщення знаходиться в незадовільному стані, побиті вікна та двері, відкритий доступ для сторонніх осіб.
У подальшому Філією «Західна» Концерну «ВІЙСЬКТОРГСЕРВІС» на адресу ТОВ «ЕКВІТАЛЬ» також надсилалися листи аналогічного змісту, зокрема, лист від 27.10.2022 №512/1, у відповідь на який Відповідач повідомив, що з метою проведення капітального ремонту (поліпшень) орендованого приміщення 04.02.2021 було виготовлено технічний паспорт на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами по вул. Добрянського, 6, м. Ужгород, Закарпатська область, а 17.02.2021 було укладено Договір про виготовлення проектно-кошторисної документації орендованого приміщення. Також, 23.03.2021 ТОВ «ЕКВІТАЛЬ» нібито було укладено Договір про проведення експертизи міцності, надійності, довговічності, кошторисної частини проекту будівництва, в результаті виконання якого, 21.05.2021 було отримано Експертний звіт (позитивний) щодо розгляду проектної документації на будівництво в частині міцності, надійності та довговічності об`єкта будівництва та її кошторисної частини та планувалося здійснити капітальний ремонт (поліпшення) об`єкту оренди, однак через військову агресію російської федерації цей процес ускладнився. Натомість, актом про результати виїзної перевірки використання державного майна від 28.02.2024 №2, складеним за результатами перевірки праведною робочою групою у складі головного спеціаліста відділу забезпечення повноважень з контролю Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях, начальником управління економічного розвитку департаменту економічного та регіонального розвитку Закарпатської обласної державної (військової) адміністрації, заступника начальника управління Західного офісу Держаудитслужби в закарпатській області, головного спеціаліста відділу організації, реорганізації та ліквідації підприємств та установ Управління корпоративного менеджменту Міністерства оборони України, заступника начальника відділу орендних відносин Управління забезпечення реалізації повноважень у Закарпатській області Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях, з відома та в присутності представника Балансоутримувача – Концерну «ВІЙСЬКТОРГСЕРВІС» в особі Філія «Західна» Концерну «ВІЙСЬКТОРГСЕРВІС», зафіксовано, що приміщення орендарем не використовується та перебуває в незадовільному стані. Окрім того, на виконання наказу Управління забезпечення реалізації повноважень у Закарпатській області Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях від 08.01.2025 №00004 «Про затвердження План-графіку на 2025 рік проведення періодичного комплексного, з оглядом об`єктів оренди, контролю за договорами оренди, укладеними Регіональним відділенням», представниками Управління забезпечення реалізації повноважень у Закарпатській області Регіонального відділення ФДМУ по Львівській, Закарпатській та Волинській областях 28.02.2025 проведено періодичний комплексний, з оглядом об`єкта оренди, контроль за використанням нерухомого державного майна та виконанням умов Договору оренди від 10.12.2020 №06-20, за результатами якого складено Звіт №270 від 28.02.2025. За результатами проведеного 28.02.2025 періодичного комплексного, з оглядом об`єкта оренди, контролю за використанням орендованого майна та виконанням умов Договору оренди №06-20 від 10.12.2020 встановлено порушення 1.6.2 «Незмінюваних умов договору» Договору оренди щодо забезпечення збереження орендованого майна та виявлено, що майно орендарем не використовується та ремонті роботи не проводяться, що призводить до погіршення стану орендованого майна.
При цьому, відповідно до Дефектного Акту на капітальний ремонт частини приміщення ТОВ «ЕКВІТАЛЬ» здійснено відбивання штукатурки по цеглі та бетон зі стін та стель, демонтаж дверних коробок в кам`яних стінах з відбуванням штукатурки в укосах, а також розбирання дерев`яних та бетонних покриттів підлог, що свідчить про суттєві зміни в санітарно-технічному стані приміщення порівняно із тим, який був на момент передачі майна в оренду. Листом від 04.03.2025 №11-20.2-00196 Управлінням забезпечення реалізації повноважень у Закарпатській області Регіонального відділення ФДМУ по Львівській, Закарпатській та Волинській областях направлено зазначений звіт у двох примірниках орендарю - ТОВ «ЕКВІТАЛЬ» для ознайомлення і підписання та повернення одного примірника до Управління. Станом на 23.05.2025 ТОВ «ЕКВІТАЛЬ» звіт не підписано і не повернуто до Управління. У телефонному режимі представник орендаря повідомив про відмову у підписанні звіту, про що зроблений відповідний запис у Звіті №270 від 28.02.2025. Таким чином, приміщення ательє загальною площею 406,6 кв.м. за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Добрянського, буд.6, з моменту передачі його в оренду за жодним цільовим призначенням не використовується, його технічний та санітарний стан постійно погіршується, заходи претензійного характеру, які систематично вживаються Балансоутримувачем – Концерном «ВІЙСЬКТОРГСЕРВІС» в особі Філія «Західна» Концерну «ВІЙСЬКТОРГСЕРВІС» жодного результату не дають, тоді як Регіональним відділенням ФДМУ по Львівській, Закарпатській та Волинській областях встановлено порушення п.6.2. «Незмінюваних умов договору» Договору від 10.12.2020 №06-20 щодо забезпечення збереження орендованого майна. 
Зазначений об`єкт нерухомого майна, який перебуває у державній власності та переданий в оренду ТОВ «ЕКВІТАЛЬ» не може бути використаний для забезпечення інших потреб Збройних Сил України в умовах воєнного стану.

Позиція відповідача. 

Відповідач, належним чином повідомлений про розгляд справи, відзиву на позовну заяву в порядку ст. 165, 251 Господарського процесуального кодексу України та письмово висловленої позиції щодо розгляду даної справи за правилами спрощеного позовного провадження не надав, про причини невиконання вимог суду не повідомив. Із заявами, клопотаннями до суду не звертався. 
Враховуючи, що про розгляд справи відповідач був повідомлений своєчасно та належним чином (ухвали суду були доставлені до його електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд» ЄСІТС), суд дійшов висновку, що він мав час та можливість надати свої заперечення із приводу предмета спору, а також докази, які мають значення для розгляду справи по суті.
Відповідно до правової доктрини та ст. 2 та ст. 14 ГПК України суд керується засадами диспозитивності при здійсненні господарського судочинства. 
Учасникам справи процесуальний закон покладає тягар доказування на сторони, надаючи їм право виявляти процесуальну активність та ініціативу у розвитку процесу для досягнення мети правосуддя. 
Кожна сторона справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України). 
Відтак, відповідно до положень ч. ч. 8, 9 ст. 165, ч. 1 ст. 251 ГПК України у зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами справи, яких суд вважає достатніми для ухвалення судового рішення.
Суд виходить з презумпції правомірності підстав виникнення правовідносини та правильності наведених позивачем обставин, оскільки відповідач, не зважаючи на вимоги господарського суду, без поважних причин відзиву не подав та не заперечив обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги. 

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ. ПРАВОВА ОЦІНКА ТА ВИСНОВКИ СУДУ. ЗАКОНОДАВСТВО, ЩО ПІДЛЯГАЄ ЗАСТОСУВАННЮ ДО СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН.

Приміщення ательє загальною площею 406,6 кв.м. за адресою Закарпатська область, м.Ужгород, вул.Добрянського, 6, належить державі в особі Міністерства оборони України та перебуває на балансі Філії «Західна» Концерну «Військторгсервіс».
Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 10.12.2020 №06-20 укладено Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинських областях за результатами електронного аукціону (протокол електронного аукціону від 17.11.2020 № UA-PS2020-10-22-000031-3), проведеного відповідно до норм Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 №483. 
Відповідно до акту приймання-передачі в оренду нерухомого майна, що належить до державної власності від 10.12.2020 ТОВ «ЕКВІТАЛЬ», як орендар, з однієї сторони, та Концерн «ВІЙСЬКТОРГСЕРВІС» в особі Філія «Західна» Концерну «ВІЙСЬКТОРГСЕРВІС», як балансоутримувач, з іншої сторони, об`єкт оренди наданий в користування в день підписання цього акту, а інформація оприлюднена в оголошення про передачу в оренду та розкрита на сайті Фонду державного майна України.
Приміщення ательє загальною площею 406,6 кв.м. за адресою Закарпатська область, м.Ужгород, вул.Добрянського, 6 (далі – майно, приміщення або об`єкт оренди) передано в оренду з правом передачі в суборенду відповідно до письмової згоди орендодавця та для використання за будь-яким цільовим призначенням. Технічний стан на момент передачі приміщення в оренду потребував капітального ремонту. 
На момент передачі в оренду згідно з інформацією Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинських областях про технічний стан приміщення воно не було приєднано до електромережі, відсутні – водозабезпечення, газифікація, опалення (централізоване від зовнішніх мереж), опалення (автономне) лічильник на тепло, вентиляція, кондиціонування, телекомунікації (телефонізації, телебачення, інтернет), охоронна сигналізація, пожежна сигналізації), наявна лише каналізація. 
Згідно з умовами Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 10.12.2020 №06-20 (пункт 6.2.) орендар зобов`язаний забезпечувати збереження орендованого Майна, запобігати його пошкодженню і псуванню, тримати Майно в порядку, передбаченому санітарними нормами та правилами пожежної безпеки, підтримувати орендоване Майно в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу, здійснювати заходи протипожежної безпеки.
Окрім того, у пункті 6.3. Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 10.12.2020 №06-20 встановлено, що Орендар зобов`язаний: - відповідно до вимог нормативно-правових актів з пожежної безпеки розробляти комплексні заходи щодо забезпечення пожежної безпеки об`єкта оренди Майна; - забезпечувати додержання протипожежних вимог, стандартів, норм, правил, а також виконання вимог приписів і постанов органів державного пожежного нагляду та вимог відповідних служб (підрозділів) Балансоутримувача; - утримувати у справному стані засоби протипожежного захисту і зв`язку, пожежну техніку, обладнання та інвентар, не допускати їх використання не за призначенням; проводити внутрішні розслідування випадків пожеж та подавати Балансоутримувачу відповідні документи розслідування. Орендар несе відповідальність за дотримання правил експлуатації інженерних мереж, пожежної безпеки і санітарних норм у приміщеннях згідно із законодавством.

Також, судом встановлено, що перебіг строку договору починався з дня набрання чинності цим договором. Договір набирає чинності в день його підписання сторонами (п. 12.1 договору)
Строк оренди за цим договором починається з дати підписання акта приймання-передачі і закінчується датою припинення цього договору. Акт приймання-передачі підписано 10.12.2020.
Вказаний договір укладено строком на 5 років та продовжений не був. 

Продовження договорів оренди державного майна врегульовано Законом України «Про оренду державного та комунального майна», Порядком передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483, Постановою Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану». 
Відповідно до статті 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», пункту 134 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, спірний договір оренди підлягає продовженню без проведення аукціону. 
Статтею 18 Закону та пунктом 135 Порядку встановлено, що орендар, який має намір продовжити договір оренди без проведення аукціону, звертається до орендодавця із заявою про продовження договору оренди не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди. 
Якщо орендар не подав заяву про продовження договору оренди у зазначений строк, то орендодавець не пізніше ніж за один місяць до закінчення строку дії договору оренди повідомляє орендаря про те, що договір оренди підлягає припиненню на підставі закінчення строку, на який його було укладено, у зв`язку з тим, що орендар не подав відповідну заяву у визначений Законом строк, та про необхідність звільнення орендованого приміщення і підписання акта приймання- передачі (повернення з оренди) орендованого майна.
У зв`язку з поданням Відповідачем заяви про продовження спірного договору з порушенням встановленого строку та враховуючи порушення Відповідачем п. 6.2 спірного договору в частині обов`язку забезпечити збереження орендованого майна, наказом Управління забезпечення реалізації повноважень у Закарпатській області регіонального відділення ФДМУ по Львівській, Закарпатській та Волинській областях від 18.11.2025 № 854 прийнято рішення про припинення Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 06-20 від 10.12.2020 з дати закінчення строку договору оренди, на який його було укладено - з 10.12.2025, про що повідомлено Відповідача листом від 20.11.2025 № 946-20-02-2749. 
Разом з тим, листом від 02.10.2025 № 946-20-02-1937 Управління забезпечення реалізації повноважень у Закарпатській області регіонального відділення ФДМУ по Львівській, Закарпатській та Волинській областях повідомило Відповідача та Третю особу про закінчення строку дії спірного договору, в якому зазначалися підстави, через які вказаний договір не підлягає продовженню. Даний лист також містить нагадування про необхідність вжиття заходів, передбачених Інструкцією щодо здійснення заходів, пов`язаних з припиненням договорів оренди та повернення з оренди нерухомого/іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності, затвердженої наказом Фонду державного майна України від 22.12.2020 № 2049 (у редакції наказу Фонду державного майна України від 27.12.2023 № 2312), а саме: складання Акта повернення з оренди нерухомого майна відповідно до примірної форми Акта повернення з оренди нерухомого/іншого окремо індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності та додатку до нього – Анкети про стан майна та розрахунків за договором оренди. 
Майно вважається повернутим з оренди з моменту підписання Балансоутримувачем та Орендарем Акту повернення з оренди орендованого Майна відповідно до пункту 4.3. договору. 

Суду не надано доказів, що, акт приймання-передачі державного майна після припинення договору оренди Відповідачем підписаний.

Таким чином судом встановлено, що Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 10.12.2020 №06-20 діяв до 10.12.2025. Отже договір на момент прийняття рішення уже не діє, а доказів продовження дії договору чи укладення нового договору щодо вказаного майна суду не надано.

Таким чином, щодо позовної вимоги розірвати Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 10.12.2020 №06-20 укладений Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинських областях та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКВІТАЛЬ» то суд дійшов висновків про закриття провадження у справі в цій частині у зв`язку з відсутністю предмета спору.
У зв`язку із цим суд не оцінює доводи щодо розірвання Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 10.12.2020 №06-20.

Щодо позовної вимоги усунути перешкоди державі в особі Міністерству оборони України у розпорядженні та користуванні нерухомим майном шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКВІТАЛЬ» повернути приміщення ательє загальною площею 406,6 кв.м. за адресою: Закарпатська область, м.Ужгород, вул. Добрянського, буд.6, у стані негіршому ніж на момент передачі в оренду така позовна вимога підлягає задоволеню, оскільки доказів які підтверджують підстави для зайняття вказаного приміщення Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКВІТАЛЬ» чи звільнення останім приміщення станом на момент прийняття рішення суду не надано. 
Також, обов`язок орендаря повернути предмет оренди передбачений і договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 10.12.2020 №06-20 після його припинення.

Щодо відсутності предмету спору та неможливості розірвати договір, дія якого закінчена.
Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, з урахуванням підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що відповідно до духу Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
Предмет спору – це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Предмет позову розуміють як певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
Підстави позову – це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Тобто правові підстави позову – це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
З огляду на викладене відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.
При вирішені справи 907/1325/25 суд враховує висновки викладені у Постанові ОП КГС ВС від 30 серпня 2024 року у справі № 916/3006/23 Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду :
7.14. Велика Палата Верховного Суду у справі № 13/51-04 зазначила, що:
"4.13. Пунктом 2 частини першої статті 231 ГПК України встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
4.14. Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.
4.15. Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе також у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина зумовлює відмову в позові, а не закриття провадження у справі.
7.15. Зважаючи на наведене, Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду вважає, що зазначений висновок Великої Палати Верховного Суду стосується обставин справи № 13/51-04, наведених у пунктах 4.20, 4.21 цієї ухвали, тобто підлягає застосуванню у випадку, коли предмет спору припинив своє існування до ухвалення судом першої інстанції рішення у справі, і суд першої інстанції це не врахував, приймаючи судове рішення.
Відповідно Велика Палата Верховного Суду не висловлювала правову позицію про те, що закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України може бути здійснено, а судове рішення суду першої інстанції скаосвано, якщо предмет спору припинив існування після ухвалення судом першої інстанції рішення у справі.
7.16. Статтею 231 ГПК України визначено підстави для закриття провадження у справі. Так, відповідно до пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
7.17. Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення по суті спору у зв`язку з виявленням після відкриття провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
7.18. Поняття "юридичного спору" має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття "спір про право" (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття "спору про право" має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
7.19. Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
7.20. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Від підстав позову слід відрізняти правові підстави позову (правове обґрунтування позову) - правову кваліфікацію обставин, якими позивач обґрунтовує свої позиції (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 95)).
7.21. З урахуванням наведеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.
7.22. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.
7.23. Отже, суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору існував на момент виникнення останнього, але припинив існування в процесі розгляду справи на час (до) ухвалення судом першої інстанції судового рішення.

Також, суд зауважує, що розірвання договору, строк дії якого закінчився, юридично неможливе, оскільки розірвати можна лише чинне зобов`язання. Після завершення строку договір припиняється, але сторони зберігають відповідальність за невиконані зобов`язання.

Щодо захисту права позивача
Положеннями ст. 11 ЦКУ передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦКУ). 
Згідно положень ст. 509 ЦКУ зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. 
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦКУ). 
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦКУ). 
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦКУ).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ч. 1 ст. 610 ЦКУ). 
Згідно ч. 1 ст. 612 ЦКУ боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. 
Відповідно до положень ч. 1 ст. 626 ЦКУ договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦКУ). 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦКУ). 
Згідно ст. 631 ЦКУ строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення, якщо інше не визначено законом або договором. Закінчення строку договору не звільняє сторін від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. 
Нормою ст. 638 ЦКУ передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. 
Згідно зі статтею 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Стаття 334 Цивільного кодексу України визначає момент набуття права власності за договором, зокрема, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
До регламентованих ЦК України способів захисту права власності належать: ? визнання права власності (стаття 392); ? витребування майна із чужого незаконного володіння, у тому числі від добросовісного набувача (статті 387, 388); ? усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391); ? заборона вчинення дій, які порушують право власності, або вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (стаття 386); ? визнання незаконним правового акта, що порушує права власника (стаття 393); ? зобов`язання повернути потерпілому безпідставно набуте майно (статті 1212, 1213) та інші.

Суд зауважує, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Адже, рішенням суду має вирішуватись питання про захист свого цивільного права та охоронюваних законом інтересів учасників господарських правовідносин, тобто ним мають усуватись перешкоди, які виникли на шляху здійснення особою, яка звернулася з позовом, свого права та інтересу.
Під час розгляду справи суд має перевірити вказане вище у розрізі доводів та доказів, як позивача, так і відповідача, з огляду на тягар доказування, ураховуючи принцип змагальності та диспозитивності, завдань господарського судочинства в цілому.
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань, аби убезпечити особу повторно звертатись до суду за захистом своїх прав.
Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності визначених, конкретних порушених прав чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Питання належності та ефективності обраного позивачем способу захисту порушеного права або законного інтересу підлягає вирішенню судами після повного встановлення усіх фактичних обставин справи, а також після з`ясування того, чи існує у позивача право або законний інтерес та чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем (постанови Верховного Суду від 26.09.2023 №916/2237/22, від 17.06.2020 у справі N922/2529/19).
Згідно з частинами першою та другою статті 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Захист цивільних прав - це застосування компетентним органом передбачених законом способів захисту цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі N 338/180/17, від 11.09.2018 у справі N 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі N 569/17272/15-ц та від 04.06.2019 у справі N 916/3156/17.
Разом із цим у пункті 42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі N 925/642/19 вказано, що, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах його позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Спір у даній справі пов`язаний з орендними правовідносинами, що виникли на підставі договору оренди, який є припиненим після 10.12.2025 у зв`язку з закінчення строку, на який його укладено.
Згідно з частиною першою статті 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Відповідно до частини першої статті 25 Закону від 03.10.2019 N 157-IX у разі припинення договору оренди орендар зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дати припинення договору повернути орендоване майно в порядку, визначеному договором оренди.
Обраний позивачем спосіб захисту в спірних правовідносинах фактично полягає у усунені перешкод в користуванні своїм приміщенням, що за встановленими у справі обставинами полягає у неможливості позивачем в повній мірі реалізувати право власності.
Відповідно ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, саме власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він може реалізовувати на власний розсуд. 
Тобто, лише власник має право визначати юридичну долю свого майна, у тому числі й шляхом надання майна іншим особам, а також повернення (вилучення) цього майна від відповідних суб`єктів.

Щодо наявності підстав прокурора для представництва та необхідності захисту інтересів держави в особі уповноважених органів державної влади. 
Статтею 131-1 Конституції України, на прокуратуру покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави (статті 1 Закону України «Про прокуратуру»). Під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом звертатися до суду з позовом або іншою заявою (пункт 1 частини 6 статті 23 Закону України «Про прокуратуру»). Відповідно до частин 3, 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною чи іншою заявою. 
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в заяві обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Згідно з вимогами частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 324 Цивільного кодексу України визначено, що від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України. Відповідно до статті 326 Цивільного кодексу України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. У частині 2 статті 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» передбачено, що Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів. Згідно з Законом України «Про центральні органи виконавчої влади» систему центральних органів виконавчої влади складають міністерства України (далі – міністерства) та інші центральні органи виконавчої влади. Система центральних органів виконавчої влади є складовою системи органів виконавчої влади, вищим органом якої є Кабінет Міністрів України. Міністерства забезпечують формування та реалізують державну політику в одній чи декількох сферах, інші центральні органи виконавчої влади виконують окремі функції з реалізації державної політики. 
Повноваження міністерств, інших центральних органів виконавчої влади поширюються на всю територію держави. Згідно зі статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України», статтею 10 Закону України «Про оборону України», центральним органом виконавчої влади і військового управління, який забезпечує проведення в життя державної політики у сфері оборони, функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність і підготовку Збройних Сил України до здійснення покладених на них функцій і завдань є Міністерство оборони України. Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 26.11.2014 № 671 (далі – Положення), Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, входить до системи органів виконавчої влади і є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади у формуванні та реалізації державної політики з питань національної безпеки у воєнній сфері, у сфері оборони і військового будівництва. Міністерство оборони України є органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Пунктом 4 Положення визначено, що Міністерство оборони України бере участь у формуванні оборонного бюджету, звітує в установленому порядку перед Кабінетом Міністрів України про використання виділених коштів, забезпечує проведення мобілізації та демобілізації в Збройних Силах і бере участь у забезпеченні мобілізації та демобілізації в інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України та організовує планування, методологічне, методичне, наукове, фінансове та матеріально-технічне забезпечення заходів мобілізаційної підготовки та мобілізації у Збройних Силах, а також здійснює в межах повноважень, передбачених законом, функції з управління об`єктами державної власності, які належать до його сфери управління. 
Діючим законодавством на Міністерство оборони України, як на центральний орган виконавчої влади покладено державою функції щодо забезпечення Збройних Сил України необхідними матеріальними ресурсами та при необхідності представляти від імені держави у судах, інтересів останньої. Відповідно до підпункту 9 пункту 5 Положення, Міністерство оборони України з метою організації своєї діяльності забезпечує в установленому порядку самопредставництво Міноборони в судах та інших органах через осіб, уповноважених діяти від його імені, у тому числі через посадових (службових) осіб юридичної служби Міноборони або інших уповноважених осіб, а також забезпечує представництво інтересів Міноборони в судах та інших органах через представників. Згідно з пунктом 1.2 Інструкції з організації претензійної та позовної роботи представництва інтересів у судах і виконання рішень судів у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України № 744 від 30.12.2016 (далі – Інструкція), з метою забезпечення належної організації претензійної та позовної роботи, самопредставництва, представництва інтересів у судах та інших державних органах, виконання рішень судів керівники структурних підрозділів Міноборони, Генерального штабу, командири (начальники, керівники) військових частин (установ, організацій), підприємств зобов`язані постійно здійснювати заходи щодо усунення причин та умов, які стали підставами для звернення з позовами (скаргами) до суду; забезпечувати належний захист інтересів структурних підрозділів Міноборони, Генерального штабу, військових частин (установ, організацій), підприємств під час розгляду судових справ, оскарження в апеляційному та касаційному порядку всіх рішень (за винятком випадків, передбачених цією Інструкцією), прийнятих не на користь Міністерства оборони України та Збройних Сил України, за необхідності вживати належних заходів щодо поновлення строків на апеляційне та касаційне оскарження Відповідно до пункту 3.1 розділу ІІІ Інструкції для організації вирішення в судовому порядку спірних правовідносин, забезпечення належного представництва інтересів Міноборони та Збройних Сил під час розгляду справ судами загальної юрисдикції, недопущення заподіяння збитків та майнових втрат державі відповідними юридичними службами за участю фінансової (фінансово-економічної) служби та відповідальних підрозділів проводиться позовна робота. У разі відсутності у структурному підрозділі Міноборони, Генерального штабу, військовій частині (установі, організації), підприємстві юридичної служби позовна робота здійснюється посадовою (службовою) особою, визначеною відповідним письмовим наказом керівника структурного підрозділу Міноборони, Генерального штабу, командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації), підприємства. 
З огляду на вищенаведені вимоги законодавства Міністерство оборони України утворює, реорганізує та ліквідовує у встановленому порядку підприємства, що належать до сфери його управління, контролює їх діяльність, а також закріплює за ними державне майно на підставі відповідного правового титулу. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про Фонд державного майна України» Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності. Відповідно до статті 6 цього ж Закону Фонд державного майна України здійснює свої повноваження безпосередньо і через регіональні відділення в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі та представництва у районах та містах, створених Фондом державного майна України, у разі необхідності. Регіональні відділення та представництва Фонду державного майна України є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.
До основних завдань Фонду державного майна України згідно зі статтею 4 Закону України «Про Фонд державного майна України» належать, зокрема, реалізація державної політики у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності; здійснення контролю у сфері організації та проведення приватизації державного майна, відчуження державного майна у випадках, встановлених законодавством, приймає рішення про подальше використання державного майна (крім матеріальних носіїв секретної інформації), що не увійшло до статутного капіталу господарських товариств у процесі приватизації; повернення у державну власність державного майна, що було приватизоване, відчужене або вибуло з державної власності з порушенням законодавства, здійснює методичне регулювання у сфері оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності, затверджує методики та приймає нормативно-правові акти, у тому числі правила організації системи зовнішнього контролю якості, які містять правила організації, випадки, порядок, строки та періодичність проведення перевірок системи зовнішнього контролю якості, порядок рецензування звітів про оцінку (актів оцінки майна).
Згідно з наказом Фонду Державного майна України від 06.03.2019 №232 «Про реорганізацію регіональних відділень Фонду державного майна України» утворено Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинські областях як юридичну особу публічного права, що розташоване у м. Львові, яке є правонаступником майна, прав та обов`язків Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Закарпатській області, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Волинській області. У подальшому, наказом Фонду державного майна України від 15.05.2019 №459 визначено днем початку роботи Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях 15.05.2019. Відповідно до Положення про Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях, затвердженого наказом ФДМУ №256 від 14.03.2019, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях є територіальним органом Фонду державного майна України, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, оцінки, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління.
Таким чином, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях є уповноваженим органом у сфері управління державним майном у спірних правовідносинах. Наведене відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 06.09.2019 у справі № 910/7364/18.Також відповідну правову позицію стосовно прав орендодавця згідно з договором оренди викладено у постановах Верховного Суду України від 07.06.2017 у справі №910/9480/16, від 07.06.2017 у справі № 910/9482/16.Зі змісту абзацу 2 частини 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, вказаний орган набуває статусу позивача. Отже, Міністерство оборони України є центральним органом державної влади уповноваженим на розпорядження матеріально-технічними ресурсами для забезпечення потреб оборони, а Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинських областях – територіальним органом державної влади, уповноваженим на управління об`єктами державної власності, тобто уповноваженими органами на захист інтересів держави у цьому спорі, у зв`язку з чим мають набути статусу позивачів після відкриття провадження у справі.
За положеннями частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. 
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Отже, прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді за одночасної наявності двох елементів: 1) порушення або загрози порушення інтересів держави; 2) нездійснення чи неналежного здійснення захисту таких інтересів відповідним суб`єктом владних повноважень, а також у разі його відсутності. Згідно з визначенням поняття «публічний інтерес», яке розкрито в статті 1 Закону України «Про адміністративну процедуру», публічний інтерес – це інтерес держави, суспільства, територіальної громади, а також важливі для великої кількості осіб інтереси та потреби. Тоді як ключовим для застосування норм статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та встановлення наявності сукупності елементів, передбачених нормами цієї статті, є саме поняття «інтерес держави». У рішенні №3-рп/99 від 08.04.1999 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. 
Зокрема, Конституційний Суд України роз`яснив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та ін.) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності на господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини). Оскільки «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У постанові Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №910/11919/17 зазначено, що існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу.
Статтею 53 Господарського процесуального кодексу України визначено участь у судовому процесі органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Передумовою участі органів та осіб, передбачених статті 53 Господарського процесуального кодексу України, у господарському процесі є набуття ними господарського процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, та наявність процесуальної правосуб`єктності, яка передбачає процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність. На відміну від осіб, які беруть участь у справі (позивач, відповідач, третя особа, представник), відповідні органи та особи повинні бути наділені спеціальною процесуальною правоздатністю, тобто здатністю мати процесуальні права та обов`язки органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Така процесуальна правоздатність настає з моменту виникнення у цих осіб відповідної компетенції або передбачених законом повноважень. Необхідною умовою такої участі є норми матеріального права, які визначають випадки такої участі, тобто особи, перелічені у статті 53 Господарського процесуального кодексу України, можуть звернутися до суду із позовною заявою або беруть участь у процесі лише у випадках, чітко встановлених законом. При визначенні вказаного елементу підлягає з`ясуванню питання наявності уповноваженого органу та вжиття ним заходів із захисту порушених інтересів. У постанові від 18.06.2021 у справі №927/491/19 Верховний Суд зазначив, що закон не зобов`язує прокурора подавати позов в особі всіх органів, які можуть здійснювати захист інтересів держави у спірних відносинах і звертатися з позовом до суду. Належним буде звернення в особі хоча б одного з них.
Звернення прокурора до суду спрямовано на захист належного регулювання відносин у сфері використання нерухомого майна, що належить до державної власності
Закарпатською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Західного регіону з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави у спірних правовідносинах поінформовано листами від 19.05.2025 №30.52/02- 2979ВИХ-25 та №30.52/02-2980ВИХ-25 Міністерство оборони України та Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинських областях про виявлені порушення законодавства. На запит від 19.05.2025 №30.52/02-2980ВИХ-25 Закарпатською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Західного регіону отримано від Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинських областях лист від 23.05.2025 №10-20.2-00487 зі змісту якого вбачається, що самостійних заходів процесуального характеру, спрямованих на захист інтересів держави у зв`язку з погіршенням технічно-санітарного стану приміщення, переданого в оренду згідно з Договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 10.12.2020 №06-20 цим уповноваженим органом державної влади не вживалося. У відповідь на аналогічний запит Закарпатської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону від 19.05.2025 №30.52/02-2979ВИХ-25 від Міністерства оборони України надійшов лист від 12.06.2025 №220/74/ВихЗПІ/141 зі змісту якого вбачається, що оборонне відомство до суду не зверталося. Таким чином, уповноважені органи державної влади належних та ефективних процесуальних заходів у судовому чи позасудовому порядку з метою належного врегулювання відносин із землекористування не вжили, що свідчить про нездійснення ними захисту інтересів держави.
Разом із цим, Закарпатською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Західного регіону, на виконання приписів статті 23 Закону України «Про прокуратуру», додатково скеровано повідомлення про пред`явлення цього позову на адресу Міністерства оборони України та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинських областях.
З огляду на вказане, під час листування із Регіональним відділенням, Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинських областях та Міністерством оборони України, яке здійснювалося Закарпатською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Західного регіону на підставі статті 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурором встановлено порушення інтересів держави та невжиття згаданим компетентним органом заходів, спрямованих на захист цих інтересів, що стало підставою для представництва прокурором інтересів держави в спірних правовідносинах.
Таким чином, прокурор дотримався порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», оскільки Міністерство оборони України та підпорядковані йому оборонні відомства самостійно, а також Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинських областях в судовому порядку належних заходів щодо усунення виявлених порушень інтересів держави не вжили. Як вказано в пункті 6.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18, факт незвернення до суду відповідного органу з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що зазначений орган неналежно виконує свої повноваження щодо повернення земельної ділянки, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що узгоджується з нормами національного законодавства. 
Зважаючи на викладене, відповідно до статті 131-1 Конституції України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявні підстави для пред`явлення цього позову.

В силу положень ст. ст. 73 ГПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1, 3 ст. 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
За ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч.1 ст. 77 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Ст. 14 ГПК України розкриває принцип диспозитивності господарського судочинства. Відповідно до її змісту: Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Таким чином суд дійшов висновків позов задовольнити частково. 
Щодо позовної вимоги розірвати Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 10.12.2020 №06-20 укладений Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинських областях та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКВІТАЛЬ» то суд дійшов висновків про закриття провадження у справі в цій частині у зв`язку з відсутністю предмета спору, оскільки із наданих доказів суд встановив, що Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 10.12.2020 №06-20 діяв до 10.12.2025. тобто і з 11.12.2025 договір уже не діяв, а доказів продовження дії договору чи укладення нового договору щодо вказаного майна суду не надано.
Щодо позовної вимоги усунути перешкоди державі в особі Міністерству оборони України у розпорядженні та користуванні нерухомим майном шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКВІТАЛЬ» повернути приміщення ательє загальною площею 406,6 кв.м. за адресою: Закарпатська область, м.Ужгород, вул. Добрянського, буд.6, у стані негіршому ніж на момент передачі в оренду така позовна вимога підлягає задоволенню, оскільки доказів які підтверджують підстави для зайняття вказаного приміщення Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКВІТАЛЬ» станом на момент прийняття рішення суду не надано. 

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ У СПРАВІ

Прокурором за пред`явлення позову сплачено судовий збір в сумі 4844,80 грн за 2 окремі позовні вимоги немайнового характеру із застосовано коефіцієнту пониження 0,8 у зв`язку із поданням позову через систему «Електронний суд».
Суд дійшов висновку про задоволення позову щодо 1 вимоги немайнового характеру.
Тому судові витрати щодо сплати судового збору за задоволену позовну вимогу підлягають віднесенню на відповідача у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням коефіцієнту пониження 0,8 в розмірі 2 422,4 грн.
Щодо іншої позовної вимоги суд звертає увагу прокурора, що є можливим повернення судового збору при закритті провадження через відсутність предмета спору (п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК) на підставі п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» відповідно до якої сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Керуючись ст. 11, 13, 14, 73 – 79, 86, 129, 210, 220, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, 

СУД УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково. 
2. Усунути перешкоди державі в особі Міністерству оборони України у розпорядженні та користуванні нерухомим майном шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКВІТАЛЬ» повернути приміщення ательє загальною площею 406,6 кв.м. за адресою: Закарпатська область, м.Ужгород, вул. Добрянського, буд.6, у стані негіршому ніж на момент передачі в оренду.
2. В частині позовної вимоги про розірвання Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 10.12.2020 №06-20, укладений Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинських областях та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКВІТАЛЬ» – закрити провадження у справі в цій частині у зв`язку з відсутністю предмета спору (п. 2 ч.1 ст. 231 ГПК України).
3. В решті позовних вимог – відмовити.
4. Судові витрати щодо сплати судового збору в сумі 2 422,4 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 коп) стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКВІТАЛЬ» (03035, вул. Кудряшова, буд. 20А, офіс, 27, м. Київ, код ЄДРПОУ 34289169) на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону (79007, Львівська область, м. Львів, вул. Клепарівська, 20, код ЄДРПОУ 38326057).
5. На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду, згідно зі ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.
6. Вебадреса сторінки на офіційному вебпорталі судової влади України в Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по даній справі, – http://court.gov.ua/fair/sud5008/ або http://www.reyestr.court.gov.ua. 
Повний текст рішення складено та підписано 26.02.2026

Суддя А.А. Худенко