ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/5698/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В.,
секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну заступника керівника Київської міської прокуратури 
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.08.2025 у справі
за позовом першого заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави 
до: 1) Київської міської ради,
2) Обслуговуючого кооперативу «Автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів, автостоянок для зберігання транспортних засобів громадян Деснянського району міста Києва «МІКЛ»
про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору та зобов`язання повернути земельну ділянку, знесення самочинно збудованих об`єктів нерухомого майна.

У судовому засіданні взяли участь: прокурор - Савицька О. В., представник Київської міської ради - Литвиненко Ю. А. та представники Обслуговуючого кооперативу «Автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів, автостоянок для зберігання транспортних засобів громадян Деснянського району міста Києва «МІКЛ» - Кравець Р. Ю., Мартиненко А. В. 
1. Короткий зміст позовних вимог і заперечень
1.1. У квітні 2023 року перший заступник керівника Київської міської прокуратури (далі - Прокурор) в інтересах держави звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської ради (далі - Міськрада та/або відповідач-1) та Обслуговуючого кооперативу «Автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів, автостоянок для зберігання транспортних засобів громадян Деснянського району міста Києва «МІКЛ» (далі - Кооператив та/або відповідач-2) про:
- визнання незаконним та скасування рішення Міськради від 16.12.2021 № 4139/4180 «Про передачу Обслуговуючому кооперативу «Автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів, автостоянок для зберігання транспортних засобів громадян Деснянського району міста Києва «МІКЛ» земельної ділянки в оренду для експлуатації та обслуговування автостоянки (№ 12) на вул. Оноре де Бальзака, 49-а у Деснянському районі міста Києва» (далі - рішення від 16.12.2021 № 4139/4180);
- визнання недійсним договору оренди земельної ділянки площею 1,5515 га на вул. Оноре де Бальзака, 49-а у Деснянському районі міста Києва (кадастровий номер 8000000000:62:701:0027), укладеного між відповідачами, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майоровою А. В. та зареєстровано в реєстрі 30.12.2022 за № 1318 (далі - договір оренди землі);
- зобов`язання Кооперативу повернути територіальній громаді міста Києва в особі Міськради земельну ділянку площею 1,5515 га на вул. Оноре де Бальзака, 49-а у Деснянському районі міста Києва (кадастровий номер 8000000000:62:701:0027) (далі - спірна земельна ділянка) у стані, придатному для її подальшого використання.
1.2. Позовні вимоги, з посиланням на положення статей 13, 19, 131-1, 140, 142, 143 Конституції України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру», статей 16, 21, 203, 207, 215, 216, 316, 317, 318, 328, 375, 376 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 9, 80, 90, 95, 102-1, 116, 122, 124, 135, 134, 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), мотивовані тим, що оскаржуване рішення від 16.12.2021 № 4139/4180 прийнято, а договір оренди землі укладено з порушенням норм чинного законодавства та всупереч інтересам держави і територіальної громади, оскільки спірну земельну ділянку передано в оренду без проведення земельних торгів та площею, яка майже в 56 разів перевищує площу розташованого на ній майна. Окрім того, Прокурор вказував, що майно, яке знаходиться на вказаній земельній ділянці, є самочинно збудованим.
1.3. 10.10.2024 надійшла заява Прокурора про зміну предмета позову, прийнята судом першої інстанції до розгляду, в якій доповнено позов новими позовними вимогами про зобов`язання Кооперативу знести самочинно збудовані об`єкти нерухомого майна, а саме: гараж НОМЕР_1 загальною площею 41,1 кв. м, гараж НОМЕР_2 поверх І загальною площею 41,9 кв. м, гараж НОМЕР_3 загальною площею 75,5 кв. м, гараж НОМЕР_4 поверх І з підвалом та надбудовою загальною площею 73,9 кв. м, гараж НОМЕР_5 поверх І з надбудовою загальною площею 29,8 кв. м, які розташовані на земельній ділянці площею 1,5515 га по вулиці Оноре де Бальзака, 49-а, у Деснянському районі міста Києва (кадастровий номер 8000000000:62:701:0027).
1.4. Позовні вимоги про знесення самочинно збудованих об`єктів із посиланнями, зокрема на положення частини першої статті 376 ЦК України арґументовані тим, що спірна земельна ділянка фізичним або юридичним особам для будівництва гаражів не надавалася, у зв`язку з чим такі є об`єктами самочинного будівництва.
1.5. Заперечуючи проти позовних вимог, і Кооператив, і Міькрада вказували на дотримання процедури надання спірної земельної ділянки в оренду, оскільки така ділянка надавалась у зв`язку із розташуванням на ній об`єктів нерухомого майна, що належать Кооперативу на праві приватної власності. Крім цього, об`єкти нерухомості будувалися за згодою Міькради як власника земельної ділянки, а тому відсутні підстави стверджувати про їх самочинність.
2. Фактичні обставини справи, встановлені судами
2.1. Як свідчать матеріали справи та установили суди попередніх інстанцій, 14.07.2015 Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві видано свідоцтво НОМЕР_6 про право власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна: гараж № НОМЕР_1 площею 49,1 кв. м, розташований за адресою: м. Київ, «МІКЛ» автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів, автостоянок для зберігання транспортних засобів громадян Деснянського району міста Києва», обслуговуючий кооператив, гараж НОМЕР_1, адреса ГК: вулиця Бальзака Оноре де 49-а.
14.07.2015 Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві видано свідоцтво НОМЕР_7 про право власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна: гараж НОМЕР_3, площею 75,5 кв. м, розташований за адресою: м. Київ, «МІКЛ автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів, автостоянок для зберігання транспортних засобів громадян Деснянського району міста Києва», обслуговуючий кооператив, гараж НОМЕР_3, адреса ГК: вулиця Бальзака Оноре де 49-а.
20.07.2015 Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві видано свідоцтво НОМЕР_8 про право власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна: гараж НОМЕР_2, поверх І, площею 41,9 кв. м, розташований за адресою: м. Київ, «МІКЛ автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів, автостоянок для зберігання транспортних засобів громадян Деснянського району міста Києва», обслуговуючий кооператив, гараж НОМЕР_2, адреса ГК: вулиця Бальзака Оноре де 49-а.
20.07.2015 Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві видано свідоцтво НОМЕР_9 про право власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна: гараж НОМЕР_4, поверх І з підвалом та надбудовою, площею 73,9 кв. м, розташований за адресою: м. Київ, «МІКЛ автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів, автостоянок для зберігання транспортних засобів громадян Деснянського району міста Києва», обслуговуючий кооператив, гараж НОМЕР_4, адреса ГК: вулиця Бальзака Оноре де 49-а.
Також, 20.07.2015 Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві видано свідоцтво НОМЕР_10 про право власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна: гараж НОМЕР_5, поверх І з надбудовою, площею 29,8 кв. м, розташований за адресою: м. Київ, «МІКЛ автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів, автостоянок для зберігання транспортних засобів громадян Деснянського району міста Києва», обслуговуючий кооператив, гараж НОМЕР_5, адреса ГК: вулиця Бальзака Оноре де 49-а.
Надалі, згідно з актами приймання-передачі від 25.10.2021, посвідченими приватними нотаріусами Київського міського нотаріального округу Шишкіною А. О., ОСОБА_1 передала як пайовий та вступний внесок, а Кооператив (відповіда-2) прийняв наступне нерухоме майно: гаражі НОМЕР_11, розташовані за адресою: м. Київ, «МІКЛ автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів, автостоянок для зберігання транспортних засобів громадян Деснянського району міста Києва», адреса ГК: вулиця Бальзака Оноре де 49-а.
Право власності на вказане нерухоме майно було зареєстровано відповідачем-2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 25.10.2021, за наступними номерами про право власності: 44728031, 44728473, 44728968, 44730665, 44731303.
16.12.2021 Міськрада (відповідач-1) прийняла рішення № 4139/4180 «Про передачу Обслуговуючому кооперативу «Автокооператив по будівництву та експлуатації гаражів, автостоянок для зберігання транспортних засобів громадян Деснянського району міста Києва «МІКЛ» земельної ділянки в оренду для експлуатації та обслуговування автостоянки (№ 12) на вул. Оноре де Бальзака, 49-а у Деснянському районі міста Києва ». Згідно із вказаним рішенням відповідачу-2 передано в оренду на 15 років земельну ділянку площею 1,5515 га (кадастровий номер 8000000000:62:701:0027) для експлуатації та обслуговування автостоянки (№12) на вул. Оноре де Бальзака, 49-а у Деснянському районі міста Києва із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва у зв`язку із набуттям права власності на нерухоме майно, зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 25.10.2021, номери про право власності: 44728031, 44728473, 44728968, 44730665, 44731303), категорія земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.
30.12.2021 між відповідачем-1 (орендодавець) та відповідачем-2 (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки площею 1,5515 га (кадастровий номер 8000000000:62:701:0027) на вул. Оноре де Бальзака, 49-а у Деснянському районі міста Києва, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майоровою А. В. та зареєстровано в реєстрі за № 1318.
Відповідно до пункту 1.1 договору оренди землі, орендодавець, на підставі рішення Міськради від 16.12.2021 № 4139/4180 передає, а орендар приймає в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку (далі - об`єкт оренди або земельна ділянка), визначену цим договором, для експлуатації та обслуговування автостоянки (№ 12).
У пункті 2.1 договору оренди землі передбачено, що об`єктом оренди відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, рішення Міськради від 16.12.2021 № 4139/4180 та цього договору є земельна ділянка з наступними характеристиками:
- кадастровий номер 8000000000:62:701:0027;
- місце розташування - вул. Оноре де Бальзака, 49-а у Деснянському районі м. Києва;
- категорія земель - землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення;
- цільове призначення - 12.04 для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства (для експлуатації та обслуговування автостоянки);
- розмір (площа) 1,5515 га.
Договір укладено на 15 років (пункт 3.1 договору оренди землі).
Як зазначалося вище, предметом позову в цій справі є вимоги Прокурора, заявлені в інтересах держави до Міськради і Кооперативу про визнання незаконним та скасування рішення від 16.12.2021 № 4139/4180, визнання недійсним договору оренди землі та похідна вимога про повернення земельної ділянки Міськраді.
Прокурором також заявлено окремі вимоги про зобов`язання Кооперативу знести самочинно збудовані об`єкти нерухомого майна, а саме: гараж НОМЕР_1 загальною площею 41,1 кв. м, гараж НОМЕР_2 поверх І загальною площею 41,9 кв. м, гараж НОМЕР_3 загальною площею 75,5 кв. м, гараж НОМЕР_4 поверх І з підвалом та надбудовою загальною площею 73,9 кв. м, гараж НОМЕР_5, поверх І з надбудовою загальною площею 29,8 кв. м, розташовані на спірній земельній ділянці.
3. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
3.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.05.2025 у справі № 910/5698/23 (суддя Карабань Я. А.) позовні вимоги задоволено повністю.
3.2. Рішення суду першої інстанції із посиланнями на положення статей 13, 19, 143 Конституції України, статей 16, 21, 172, 179, 181, 189, 203, 215, 317, 319, 321, 328, 375 - 377 ЦК України, статей 9, 116, 122-124, 134, 152 ЗК України, статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статті 1 Закону України «Про автомобільні дороги», пунктів 2, 6 Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 № 115 мотивовано тим, що факт приналежності спірної земельної ділянки до об`єктів дорожнього сервісу та факт її використання для експлуатації та обслуговування автостоянки (№ 12) підтверджується матеріалами справи, зокрема, відомостями з пояснювальної записки від 02.11.2021 № ПЗ-31005 до проєкту рішення від 16.12.2021 № 4139/4180, витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 07.10.2019 № НВ-80001003412019, рішенням Міськради від 23.06.2011 № 242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві» (таблиця № 1 до додатка 5 рішення від 23.06.2011 № 242/5629). 
Оскільки, матеріалами справи підтверджується, що спірну земельну ділянку надано відповідачу-2 саме для експлуатації та обслуговування об`єкта дорожнього сервісу (автомобільної стоянки) без проведення земельного аукціону, що суперечить положенням частини другої статті 134 ЗК України яка прямо передбачає, що право оренди для експлуатації та обслуговування автостоянки набувається суб`єктами господарювання виключно на конкурентних засадах, рішення від 16.12.2021 № 4139/4180, і укладений на його виконання договір оренди землі є недійсними, що вказує на наявність фактичних та правових підстав для задоволення відповідних позовних вимог Прокурора та повернення спірної земельної ділянки її власнику.
Задовольняючи позовні вимоги про знесення самочинно збудованих об`єктів нерухомого майна, суд першої інстанції виходив з того, що набуті у власність Кооперативом об`єкти нерухомого майна, а саме гаражі: НОМЕР_1 загальною площею 41,1 кв. м, НОМЕР_2, поверх І загальною площею 41,9 кв. м, НОМЕР_3, загальною площею 75,5 кв. м, НОМЕР_4, поверх , з підвалом та надбудовою загальною площею 73,9 кв. м, НОМЕР_5, поверх І з надбудовою загальною площею 29,8 кв. м, у силу положень статті 376 ЦК України, є об`єктами самочинного будівництва, оскільки збудовані на земельній ділянці, яка не була відведена під їх будівництво жодній фізичній або юридичній особі.
3.3. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.08.2025 у справі № 910/5698/23 (Мальченко А. О. - головуючий, судді: Михальська Ю. Б., Тищенко А. І.) рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2025 у справі скасоване; ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.
3.4. Скасовуючи рішення місцевого господарського суду, апеляційний господарський суд вказав, що судом першої інстанції неправильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права, а саме положення статті 376 ЦК України, абзацу 13 частини другої статті 134 ЗК України, а також не застосовано норми матеріального права, що підлягали застосуванню, а саме, положення статей 4, 86, 105, 128, 430, 431 Цивільного кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (далі - ЦК УРСР), статті 5, пункту 4 Розділу «Прикінцеві та Перехідні положення» ЦК України, абзацу 3 частини другої статті 134 ЗК України та залишено поза увагою доводи Кооперативу, та подані ним докази, а саме, розпорядження Київської міської державної адміністрації від 19.08.1996 № 1306 «Про влаштування платних автостоянок уздовж траси Лівобережної лінії швидкісного трамваю» (далі - розпорядження від 19.08.1996 № 1306), копію договору про спільну діяльність від 07.07.1998 укладеного між ДКП «Київелектротранс» та ПП «МІКЛ» (наразі Кооператив) (далі - договір про спільну діяльність від 19.08.1996), копію акта про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту від 14.04.1999 № 93, копію Технічного паспорту на нежитлове приміщення від 20.04.2010.
Так, враховуючи положення статей 4, 86, 128, 430, 431 ЦК УРСР, зміст розпорядження від 19.08.1996 № 1306, умови договору про спільну діяльність від 07.07.1998, апеляційний господарський суд виснував, що ПП «МІКЛ», засновником якого є ОСОБА_1 , збудувало будівлі контрольно-пропускного пункту (далі - КПП) та набуло права власності на них на підставі договору про спільну діяльність від 07.07.1998. При цьому апеляційний господарський суд зазначив, що будівлі КПП, які складалися з 5 приміщень було оформлено у 5 спірних гаражів, які зареєстровані за єдиним власником ПП «МІКЛ» ОСОБА_1 .
Відтак апеляційний господарський суд виснував про обґрунтованість та правомірність дій ОСОБА_1 як єдиного власника ПП «МІКЛ» в частині здійснення реєстрації права власності у порядку, встановленому чинними нормами ЦК України, адже право власності на КПП хоча і виникло у період дії ЦК УРСР, однак продовжувало існувати і після введення в дію ЦК України від 16.01.2003.
Враховуючи встановлені обставини набуття права власності на збудовані будівлі КПП, які у подальшому були зареєстровані як 5 окремих об`єктів нерухомого майна, на підставі договору про спільну діяльність від 07.07.1998, укладеного на виконання розпорядження від 19.08.1996 № 1306, з огляду на відсутність доказів зведення гаражів без встановленого дозволу або належно затвердженого проекту, чи з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, апеляційний господарський суд виснував, що Прокурором не доведено, а матеріалами справи не підтверджено ту обставину, що розташовані на спірній земельній ділянці гаражі №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 є об`єктами самочинного будівництва.
При цьому апеляційний господарський суд акцентував увагу на тому, що з огляду на створення (будівництво) гаражів у 1997-1999 роках, саме нормами, чинними на момент будівництва цього майна, мав керуватись місцевий господарський суд, вирішуючи питання про те, чи були ці об`єкти збудовані самочинно. Суд апеляційної інстанції наголосив, що застосування судом першої інстанцій положень статті 376 ЦК України до спірних правовідносин, які виникли задовго до введення в дію чинного ЦК України - є безпідставним та неконституційним.
Апеляційний господарський суд також вказав, що матеріалами справи підтверджуються триваючі правовідносини між Міськрадою та Кооперативом щодо спірної земельної ділянки, а також те, що автостоянка та нерухоме майно, належне Кооперативу були створені на підставі розпорядження від 19.08.1996 № 1306 та договору про спільну діяльність від 07.07.1998, що вказує на доцільність їх спільного розташування на спірній земельній ділянці та використання як одного об`єкта.
Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд визнав помилковим висновок суду першої інстанції про те, що право користування земельною ділянкою, вільною від забудови, що не знаходиться під об`єктом нерухомості Кооператив міг набути лише на конкурентних засадах у порядку, передбаченому статтями 134, 135 ЗК України.
4. Короткий зміст касаційної скарги і заперечення на неї
4.1. Не погоджуючись із постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.08.2025 у справі №910/5698/23, Прокурор звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати цю постанову, а рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2025 у справі № 910/5698/23 - залишити в силі. Судові витрати покласти на відповідачів, стягнувши їх на користь Київської міської прокуратури.
4.2. За змістом касаційної скарги її подано на підставі положень пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
4.3. Так, на обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник наголошує, що: 
судом апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові застосовано норми права без урахування висновків про їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, у постановах Верховного Суду від 01.07.2020 у справі № 910/9028/19, від 09.09.2021 та від 12.11.2024 у справі № 910/9049/20, від 07.12.2021 у справі № 910/23595/17, від 24.09.2024 у справі № 910/21998/21, від 01.07.2025 у справі № 918/1131/22, від 09.09.2025 у справі № 910/8416/23, від 22.11.2023 у справі № 638/1297/21, а саме щодо застосування положень абзацу 13 частини другої статті 134 ЗК України та абзацу 9 статті 1 Закону України «Про автомобільні дороги» у контексті того, що для експлуатації та обслуговування автостоянки, тобто об`єкта дорожнього сервісу, право оренди на земельну ділянку набувається виключно на конкурентних засадах;
суд апеляційної інстанції не врахував висновки щодо застосування положень статей 375, 376 ЦК України та статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, від 23.06.2020 у справі № 680/214/16, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18 та у постановах Верховного Суду від 08.08.2024 у справі № 569/11522/19, від 10.05.2018 у справі № 910/15993/16, від 13.03.2019 у справі № 910/22575/17, від 29.09.2021 у справі № 910/15989/16, від 16.11.2021 у справі № 916/3200/17 (916/2791/13), від 04.07.2023 у справі № 910/16848/21, від 10.01.2024 у справі № 916/619/22, від 20.02.2024 та від 26.06.2024 у справі № 910/15124/19;
суд апеляційної інстанції не врахував висновки щодо застосування положень статті 376 ЦК України у контексті того, що належними вимогами, які може заявити власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22 та у постановах Верховного Суду від 20.02.2024, від 26.06.2024 у справі № 910/15124/19, від 12.03.2024 у справі № 904/3504/22.
Крім цього із посиланнями на положення пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України Прокурор наголошує, що суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази, які підтверджують самочинність будівництва об`єктів нерухомого майна на спірній земельній ділянці відповідно до положень статті 376 ЦК України, на яких неодноразово наголошував Прокурор у позові, а саме:
- інформацію Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 18.02.2022, пояснювальну записку від 02.11.2022 до проекту оспорюваного рішення Міськради, правовий висновок до проекту рішення від 07.12.2021, згідно з якими земельна ділянка по АДРЕСА_1 перебувала в оренді Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації для експлуатації та обслуговування автостоянки на підставі рішення Міськради від 23.06.2011 № 242/5629 включена до переліку паркувальних майданчиків, які закріплені за КП «Київпарктранссервіс», водночас ОСОБА_1 чи Кооперативу або будь-яким іншим особам для будівництва об`єктів нерухомості (гаражів) спірна земельна ділянка не надавалася, у зв`язку з чим нерухоме майно (5 гаражів загальною площею 270,2 кв. м) є об`єктами самочинного будівництва;
-документи, які надавались при первинній реєстрації права власності на гаражі ОСОБА_1 (реєстраційні справи №№ 680090880000, 684164280000, 680077580000, 684214580000, 684186880000), а саме: заяви на реєстрацію прав та їх обтяжень, квитанції про сплату державного мита за державну реєстрацію, копію паспорту та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, протоколи установчих зборів Кооперативу, інформаційні довідки Київського міського БТІ, довідки Кооперативу про сплату ОСОБА_2 внесків члена гаражного кооперативу, технічні паспорти на кожен гараж. 
4.4. Кооператив у відзиві просить залишити постанову без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
4.5. Кооператив також подав заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
4.6. У письмових поясненнях від 18.02.2026 Кооператив просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову - без змін.
5. Розгляд касаційної скарги і позиція Верховного Суду
5.1. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, касаційний господарський суд переглядає оскаржувану постанову в межах доводів і вимог касаційної скарги.
5.2. Як зазначалося вище предметом спору у даній справі, з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 09.10.2024 № 15/1-9352-22 є пов`язані між собою, але самостійні матеріально-правові вимоги про скасування рішення Міськради від 16.12.2021 № 4139/4180, про визнання недійсним договору оренди землі, про зобов`язання повернути власнику спірну земельну ділянку та про зобов`язання відповідача-2 знести самочинно збудовані об`єкти нерухомого майна (гаражі НОМЕР_11), обґрунтовані тим, що право оренди на спірну земельну ділянку могло бути набуте виключно на конкурентних засадах, а розташоване на спірній земельній ділянці майно у виді гаражів право власності на які зареєстровано за Кооперативом є самочинним будівництвом, оскільки його первісна реєстрація відбулася за відсутності жодного правовстановлюючого документа на таке майно та земельну ділянку під ним, адже спірна земельна ділянка фізичним або юридичним особам для будівництва гаражів не надавалася.
У контексті наведеного колегія суддів зауважує, що згідно з частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом, або за результатами аукціону.
Відповідно до пункту 1 частини першої, пункту частини другої статті 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).
Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки.
Відповідно до частини другої статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.
За приписами частини першої статті 134 ЗК України земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
При цьому згідно з частиною другою статті 134 ЗК України не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.
Виходячи із системного аналізу положень частини другої статті 124 та абзацу 2 частини другої статті 134 ЗК України, незастосування конкурентної процедури у виді земельних торгів допускається виключно у випадку, коли земельна ділянка державної чи комунальної власності надається фізичним або юридичним особам у користування з метою обслуговування та експлуатації вже існуючих об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), розташованих на такій земельній ділянці, та які належать на праві власності зазначеним особам для їх подальшого використання відповідно до того цільового та функціонального призначення, яке існувало на момент їх придбання.
Таке правове регулювання з боку законодавця є виправданим і логічним та створює передумови одночасно як для усунення випадків покладення на власників таких об`єктів надмірного тягаря, пов`язаного з необхідністю оформлення права землекористування, так і для недопущення ухилення учасників земельних правовідносин від дотримання положень законодавства щодо отримання земельних ділянок на конкурентних засадах та/або їх отримання з метою використання, що відрізняється від цільового використання об`єктів нерухомості, та/або у розмірі, який необґрунтовано значно перевищує площу таких об`єктів (див. правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 11.08.2021 у справі № 922/443/20, від 30.03.2021 у справі № 922/1323/20, від 01.04.2021 у справі № 910/10500/19, від 28.01.2025 у справі № 922/940/21 та від 02.04.2025 у справі № 922/3614/21).
Варто також звернути увагу, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 виснувала, що отримання в оренду земельної ділянки в розмірах, що значно перевищують площу належної особі будівлі, для нового будівництва передбачає дотримання процедури проведення земельних торгів у порядку, визначеному положеннями статей 134,135 ЗК України.
Таким чином, Верховний Суд неодноразово вказував на можливість отримати комунальну земельну ділянку в користування лише в межах та з метою, пов`язаною із розміщенням та обслуговуванням належних особі на праві власності нежитлових приміщень.
Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 01.07.2025 у справі № 918/1131/22.
При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на тому, що розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування розміщеного на ній майна, не є безмежним, оскільки в будь-якому випадку обумовлюється наявною у власника необхідністю використовувати майно за цільовим призначенням. З`ясування в такому випадку дійсного розміру земельної ділянки, яка має бути відведена власнику майна, забезпечує розумний баланс між індивідуальними та колективними інтересами, що зумовлює пропорційність втручання.
Як регламентовано в абзаці 13 частини другої статті 134 ЗК України, не підлягають продажу, передачі у користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі будівництва, обслуговування та ремонту об`єктів інженерної, транспортної, енергетичної інфраструктури, об`єктів зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу).
У такий спосіб в наведеній нормі прямо зазначено про необхідність проведення земельних торгів у випадку відведення земельних ділянок для обслуговування об`єктів дорожнього сервісу.
Статтею 1 Закону України «Про автомобільні дороги» визначено, що об`єкти дорожнього сервісу - це спеціально облаштовані місця для зупинки маршрутних транспортних засобів, майданчики для стоянки транспортних засобів, майданчики відпочинку, видові майданчики, автозаправні станції, пункти технічного обслуговування, мотелі, готелі, кемпінги, торговельні пункти (у тому числі малі архітектурні форми), автозаправні комплекси, складські комплекси, пункти медичної та технічно-евакуаційної допомоги, пункти миття транспортних засобів, пункти приймання їжі та питної води, автопавільйони, а також інші об`єкти, на яких здійснюється обслуговування учасників дорожнього руху та які розміщуються на землях дорожнього господарства або потребують їх використання для заїзду та виїзду на автомобільну дорогу.
З комплексної оцінки вказаних норм чинного законодавства слідує, що земельні ділянки під об`єктами дорожнього сервісу, тобто під майданчиками для стоянки транспортних засобів, можуть бути передані в оренду виключно на конкурентних засадах.
Аналогічні правові висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 01.07.2020 у справі № 910/9028/19, від 12.11.2024 у справі № 910/9049/20, від 09.09.2025 у справі № 910/8416/23 та від 12.03.2025 у справі № 910/5343/23.
Також варто звернути увагу на те, що з урахуванням положень частини другої статті 152 ЗК України та статті 391 ЦК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Відповідно до частини другої статті 212 ЗК України приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.
Негаторний позов пред`являється у випадках, коли власник має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьої особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном.
Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпоряджання річчю. Предмет негаторного позову становить вимога власника, який володіє майном, до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном.
Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей.
Звернення з негаторним позовом спрямоване на відновлення суб`єкта речового права у попередньому стані. Вимоги за негаторним позовом полягають в усуненні порушення, яке триває і має місце на момент звернення з позовом. Негаторний позов може бути пред`явлений впродовж всього строку тривання відповідного порушення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц).
Вимога про знесення майна, яке власник земельної ділянки вважає самочинним будівництвом, є різновидом негаторного позову власника земельної ділянки щодо усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своєю земельною ділянкою.
Статтею 376 ЦК України регламентовано правовий режим самочинного будівництва. Частиною другою статті 212 ЗК України встановлено право власника вимагати усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою з боку суб`єктів, які створюють такі перешкоди.
Отже, враховуючи негаторний характер позову власника земельної ділянки, обов`язок з приведення земельної ділянки у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, покладається на особу, яка чинить такі перешкоди на момент звернення власника земельної ділянки з позовом до суду.
На об`єкт самочинного будівництва не виникає право власності як на нерухому річ (згідно із частиною другою статті 376 ЦК України особа, яка здійснила самочинне будівництво, не набуває права власності на нього). Зміна правового режиму самочинного будівництва може бути здійснена виключно на підставі рішення суду в порядку, встановленому статтею 376 ЦК України.
Частиною четвертою статті 376 ЦК України встановлено, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Зазначена норма покладає обов`язок щодо знесення об`єкта самочинного будівництва на особу, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво. Такою є особа, яка має юридичні права на об`єкт самочинного будівництва. До визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва судом в порядку, встановленому статтею 376 ЦК України, статус об`єкта самочинного будівництва не змінюється.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21, до розгляду якої зупинялося провадження у цій справі, вказано, що: «… обов`язок знести об`єкт самочинного будівництва має розглядатися в контексті правового захисту права власності на земельну ділянку. Отже, відповідачем за вимогою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва має бути особа, яка чинить перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою (останній набувач). Слід з-поміж іншого зауважити, що процесуальний статус останнього набувача прав на об`єкт самочинного будівництва як відповідача надає такій особі можливість використовувати всі передбачені процесуальним законом засоби для захисту своїх прав та інтересів. Також суд під час розгляду справи зможе оцінити добросовісність відповідача та пропорційність застосовуваних до нього засобів. Останній набувач не позбавлений можливості звернутися з вимогою про відшкодування збитків до особи, в якої придбав об`єкт самочинного будівництва».
Державна реєстрація права власності не породжує права власності, в силу державної реєстрації право власності не виникає, вона визначає лише момент, з якого право власності виникає, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Факт набуття права власності має передувати державній реєстрації, оскільки юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні і підтвердженні державою цього факту (схожий висновок викладено в пункті 7 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18).
Як зазначалося вище, в основу рішення про задоволення позову у цій справі покладено висновок місцевого господарського суду про те, що надання спірної земельної ділянки відповідачу-2 для експлуатації та обслуговування об`єкта дорожнього сервісу (автомобільної стоянки) без проведення земельного аукціону, суперечить положенням частини другої статті 134 ЗК України, яка прямо передбачає, що право оренди земельних ділянок для експлуатації та обслуговування автостоянки набувається суб`єктами господарювання виключно на конкурентних засадах, а відтак рішення від 16.12.2021 № 4139/4180, і укладений на його виконання договір оренди землі є недійсними, що вказує на наявність фактичних та правових підстав для задоволення відповідних позовних вимог Прокурора та повернення спірної земельної ділянки її власнику.
Задовольняючи позовні вимоги про знесення самочинно збудованих об`єктів нерухомого майна, суд першої інстанції виходив з того, що набуті у власність Кооперативом об`єкти нерухомого майна, а саме гаражі НОМЕР_11 в силу положень статті 376 ЦК України, є об`єктами самочинного будівництва, оскільки збудовані на земельній ділянці, яка не була відведена під їх будівництво жодній фізичній або юридичній особі.
У свою чергу в основу оскаржуваної постанови покладено висновок про те, що оскільки автостоянка та спірне нерухоме майно, належне Кооперативу були створені (побудовані) у 1997-1999 роках на підставі розпорядження від 19.08.1996 № 1306 та договору про спільну діяльність від 07.07.1998, такі об`єкти не є об`єктами самочинного будівництва. 
Водночас апеляційний господарський суд виснував, що право користування спірною земельною ділянкою, вільною від забудови відповідач-2 міг набути без проведення аукціону, враховуючи триваючі правовідносини між Міськрадою та Кооперативом щодо спірної земельної ділянки, будівництво автостоянки та нерухомого майна на підставі розпорядження від 19.08.1996 № 1306 та договору про спільну діяльність від 07.07.1998 та з огляду на доцільність спільного розташування автостоянки і нерухомого майна та їх використання як одного об`єкта.
Колегія суддів вважає зазначені висновки суду апеляційної інстанції передчасними, у зв`язку з чим убачає підстави для скасування оскаржуваної постанови та передачі справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, а також погоджується з доводами Прокурора в частині неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування, зокрема, положень абзацу 13 частини другої статті 134 ЗК України, абзацу 9 статті 1 Закону України «Про автомобільні дороги», статей 375, 376 ЦК України та статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», викладених у постановах Верховного Суду, перелік яких наведено скаржником у тексті касаційної скарги та визначено як підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, з огляду на таке.
Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до положень статті 282 ГПК України мотивувальна частина постанови суду апеляційної інстанції повинна містити, зокрема: доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на неї.
Межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено статтею 269 цього ж Кодексу, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. При цьому суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суд має у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог норм процесуального права щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Таким чином, суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, які містяться в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів із урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Натомість, стверджуючи про те, що спірне нерухоме майно, належне Кооперативу було створене (побудоване) у 1997-1999 роках на підставі розпорядження від 19.08.1996 № 1306 та договору про спільну діяльність від 07.07.1998, відтак не є об`єктами самочинного будівництва апеляційний господарський суд залишив поза увагою надані Міністерством юстиції України на виконання ухвали Господарського суду міста Києва від 25.02.2025 копії документів на підставі яких було проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на спірні гаражі №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 . Так, апеляційний господарський суд не надав належної правової оцінки змісту довідок Кооперативу від 26.05.2015 вих. 49/1, вих. 49/2, вих. 49/3, вих. 49/4, вих. 49/5, які надавалися ОСОБА_1 під час первинної державної реєстрації гаражів, в яких вказано, що гаражі збудовано у 1991 році в результаті діяльності кооперативу. Апеляційний господарський суд належним чином не дослідив та не проаналізував зміст Технічного паспорту на нежитлове приміщення від 20.04.2010 у співвідношенні з зазначеними довідками, строком дії договору про спільну діяльність від 07.07.1998, змістом розпорядження від 19.08.1996 № 1306 та актом про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 14.04.1999 № 93.
Крім цього, ураховуючи зазначені вище правові висновки Верховного Суду в їх сукупності, колегія суддів вважає, що на порушення вимог статей 86, 236, 269, 282 ГПК України апеляційний господарський суд не надав правової оцінки та належним чином не відхилили доводи Прокурора про те, що: 
спірну земельну ділянку надано орендарю не для експлуатації та обслуговування нерухомого майна (спірних гаражів), зареєстрованих за Кооперативом на праві власності, а для експлуатації та обслуговування об`єкта дорожнього сервісу - автостоянки;
що площа спірної земельної ділянки у зв`язку з переходом права власності на нерухоме майно загальною площею 270,2 кв. м більш ніж у 56 разів перевищує площу відповідного нерухомого майна;
наявні розбіжності технічних характеристик таких об`єктів нерухомого майна як КПП, збудованих на виконання умов договору про спільну діяльність від 07.07.1998 та спірних гаражів НОМЕР_11, виходячи зі співставлення технічних паспортів на кожний із гаражів датованих 2015 роком із технічним паспортом на нежитловий будинок (приміщення) від 20.04.2010 року. 
Звідси, обмежившись загальним висновком про необґрунтованість позовних вимог, апеляційний господарський суд припустився порушень правил щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів (частина перша статті 86 ГПК України).
За таких підстав, колегія суддів визнає доводи Прокурора про ненадання судом апеляційної інстанції оцінки всім доказам та доводам сторін такими, що знайшли підтвердження.
Водночас доводи відзиву на касаційну скаргу зазначених обставин не спростовують. 
Таким чином, суд апеляційної інстанції не встановив усіх обставин справи, не дослідив докази, які є важливими у спірних правовідносинах, не врахував практики Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, а колегія суддів з огляду на повноваження, передбачені статтею 300 ГПК України, не може самостійно встановлювати відповідні обставини. 
6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
6.1. Відповідно до частин першої, другої, четвертої, п`ятої статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
6.2. Згідно з частиною четвертою статті 310 ГПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
6.3. Отже, зазначена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, отримала підтвердження під час касаційного провадження, що в розумінні пункту 1 частини третьої статті 310 цього Кодексу в сукупності з відсутністю всебічного, повного та об`єктивного дослідження судами зібраних у справі доказів є підставою для скасування оскаржуваної постанови і передачі справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, яким було допущено порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
6.4. Під час нового розгляду справи апеляційному господарському суду слід врахувати наведене, дослідити та об`єктивно оцінити аргументи учасників справи і всі зібрані у справі докази в їх сукупності, всебічно і повно з`ясувати фактичні обставини справи та залежно від встановленого ухвалити обґрунтоване і законне судове рішення.
7. Розподіл судових витрат
7.1. З огляду на часткове задоволення касаційної скарги та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції судові витрати, понесені скаржником у зв`язку з розглядом справи у суді касаційної інстанції, підлягають розподілу за результатами вирішення спору.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури задовольнити частково. 
Постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.08.2025 у справі № 910/5698/23 скасувати, справу передати на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду. 
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови виготовлено та підписано у розумний строк з урахуванням перебування судді Случа О. В. у відпустці.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ