Справа № 357/16486/25
Провадження № 2/357/2285/26

Р І Ш Е Н Н Я
іменем України

24 квітня 2026 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого судді – Орєхова О. І. ,
за участі секретаря – Кича М. В.,
позивача – ОСОБА_1 ,
представника позивача – Єфремової І.І.,
представника відповідача – Морської Т.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Білоцерківської міської ради, третя особа: Перша Білоцерківська державна нотаріальна контора про встановлення факту спільного проживання та визнання права на спадкування, як спадкоємця четвертої черги,

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2025 року, адвокат Єфремова Ірина Іванівна, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до Білоцерківської міської ради, третя особа: Перша Білоцерківська державна нотаріальна контора про встановлення факту спільного проживання та визнання права на спадкування, як спадкоємця четвертої черги, посилаючись на наступні обставини.
ОСОБА_1 , 11 вересня 2024 року звернувся до Першої Білоцерківської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 . Однак, державним нотаріусом Аллою Приймак у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено, про що винесено Постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій 11.09.2024 року за № 1065/02-31. Відмова у вчиненні нотаріальних дій обґрунтована тим, що на день смерті ОСОБА_2 залишилась спадщина, що складається з: квартири під АДРЕСА_1 ; грошових вкладень у Акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України».
Відповідно дод п. 4.12 та п. 4.14 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.
Спадкодавець заповітів не залишав, заявник не надав документи для підтвердження родинних відносин із померлим.
Таким чином, нотаріусом було роз`яснено про право ОСОБА_1 звернутись до суду із заявою про встановлення факту спільного проживання, для отримання права спадкування як спадкоємця четвертої черги спадкування, а саме статтею 1264 ЦК України визначено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
З 2013 року заявник проживав однією сім`єю, як рідні брати, із ОСОБА_2 . Весь час вони один одного підтримували та допомагали один одному, турбувались один про одного як брати.
Спільно проживати стали у зв`язку із тим, що ОСОБА_2 у 2012 році отримав 2 групу інвалідності, причиною якої стало психічне захворювання, внаслідок чого спадкодавець потребував сторонньої допомоги, його соціалізація в суспільстві була досить ускладнена.
Заявник із спадкоємцем вели спільне господарство, мали спільний бюджет, піклувалися один про одного та підтримували у найважчі моменти життя. Їх об`єднували не лише побутові справи, а й щира турбота, довіра та глибокий емоційний зв`язок. Особливо важливо зазначити, оскільки ОСОБА_2 був особою з інвалідністю не міг самостійно повноцінно піклуватися про себе, то ОСОБА_1 щоденно надавав йому необхідну підтримку - допомагав в побуті, допомагав в отримані медичної допомоги та у вирішенні особистих питань, купував все необхідне за його проханням.
Для забезпечення спільного побуту, заявник разом із ОСОБА_2 купували разом необхідні для ведення спільного господарства речі, а саме: маш. д/стрий vi 1354 - у 2014 році; машинний обігрівач «Термія» Н 0920 - у 2016 році; електричну цепну пилу UC4051A - у 2016 році; водонагрівач «gorenje» - у 2017 році; акумуляторний шурупокрут 3112 - у 2017 році; перфоратор TRN-1120 - у 2018 році; фен «GEMEI» - у 2019 році; комплект «Genius 80308» - у 2020 році.
Взаємовідносини між заявником та ОСОБА_2 мали характер родинних, сповнених взаємодопомоги один одному, і фактично були рівноцінними до відносин між рідними братами. Заявник купував продукти харчування, оскільки померлий не виходив часто на вулицю, допомагав у побутових питаннях.
У 2020 році заявник допомагав ОСОБА_2 в оформлені договору купівлі- продажу квартири, а в подальшому в її облаштуванні та ремонті. Слід зазначити, що ОСОБА_2 не був визнаний недієздатним чи обмежено дієздатним, однак потребував допомоги у оформлені вказаного договору. Позивач роз`яснював разом із нотаріусом зміст договору ОСОБА_3 . Саме допомога позивача дозволила укласти договір купівлі-продажу на квартиру ОСОБА_2 .
Про ставлення ОСОБА_2 до позивача ОСОБА_1 свідчить подібний до заповіту лист, складений спадкодавцем, написаний від руки, оскільки відвідувати відповідні заклади, наприклад нотаріальні контори та інші державні органи ОСОБА_2 відмовлявся, в якому він зазначає, про бажання «переписати своє майно і всі грошові збереження братові ОСОБА_4 », складеного 23.07.2020 року.
Зазначене у судовому засіданні можуть підтвердити свідки: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .
ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 117, внаслідок серцевої недостатності. Оскільки ОСОБА_2 не мав нікого з рідних, проживали ОСОБА_1 із померлим як рідні брати, похорон організовував та оплачував саме заявник, за власні кошти, що підтверджується Договором-замовлення від 06.03.2024, накладною про оплату вінка, рахунком-замовленням від 06.03.2024, рахунком-замовлення № 524 від 06.03.2024.
Позивачу необхідно встановити факт спільного проживання із спадкодавцем ОСОБА_2 для отримання права на спадкування майна та грошових коштів, що залишилось після смерті спадкодавця.
Просила суд встановити юридичний факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у період з 2013 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнати право на спадкування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , як спадкоємця четвертої черги спадкування за померлим ОСОБА_2 ( а. с. 1-10 ).
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.10.2025, головуючим суддею визначено Орєхова О.І. ( а. с. 40-41 ) та матеріали передані для розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу.
Ухвалою судді від 20.10.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Білоцерківської міської ради, третя особа: Перша Білоцерківська державна нотаріальна контора про встановлення факту спільного проживання та визнання права на спадкування, як спадкоємця четвертої черги. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі на 20.11.2025. Одночасно, витребувано у Першої Білоцерківської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи № 72489881 від 27.05.2024, заведеної після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а. с. 45-46 ).
12.11.2025 судом отримано на виконання ухвали судді копію спадкової справи № 143/2025 щодо спадщини померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 ( а. 53-120 ).
17.11.2025 судом отримано від Білоцерківської міської ради відзив на позовну заяву, зареєстрований за вх. № 66794 ( а. с. 122-126 ), який направлений на адресу суду засобами поштового відправлення 13.11.2025, про що свідчить поштовий конверт ( а. с. 138 ).
Так, відповідно до ухвали судді від 20.10.2025 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Білоцерківської міської ради, третя особа: Перша Білоцерківська державна нотаріальна контора про встановлення факту спільного проживання та визнання права на спадкування, як спадкоємця четвертої черги ( а. с. 45-46 ).
В зазначеній ухвалі відповідачу було роз`яснено, що останній має право подати до суду відзив проти позову, який становить 15 днів з дня вручення цієї ухвали.
В матеріалах справи міститься довідка про доставку електронного документу у вигляді «Ухвала ( одноособово )» від 20.10.2025, яка доставлена Білоцерківській міській раді ( відповідачу ) 22.10.2025 ( а. с. 50 ).
Отже, строк для подачі відзиву на позовну заяву починається з 22.10.2025, отримання ухвали про відкриття провадження від 20.10.2025, яка отримана відповідачем 22.10.2025 та останній день подачі відзиву 05.11.2025 ( протягом п`ятнадцять днів).
В свою чергу, відзив надійшов на адресу суду 17.11.2025 та зареєстрований за вх. 66794, направлений засобами поштового зв`язку 13.11.2025, про що свідчить поштовий конверт ( а. с. 138 ), тобто з пропуском встановленого строку для подачі відзиву.
Відповідно до вимог ч. 7 ст. 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом ( ст. 126 ЦПК України ).
У відповідності до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду ( ч. 2 ст. 127 ЦПК України ).
Водночас, стороною відповідача до закінчення встановленого судом строку не надходило відповідної заяви про продовження судом такого строку до його закінчення.
Не звертався відповідач і з заявою про поновлення пропущеного строку для подачі відзиву, обґрунтовуючи такий пропуск, а тому вказаний відзив судом не приймається до уваги.
Протокольною ухвалою від 28.01.2026 закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті на 12.03.2026 ( а. с. 163-166 ).
В судовому засіданні 12.03.2026 позивач та його представник, кожний окремо, підтримали позовну заяву, надали пояснення аналогічні викладеним в ній, просили її задовольнити.
Представник відповідача в судовому засіданні 12.03.2026 заперечувала проти позовних вимог, просила відмовити в їх задоволені, оскільки стороною позивача не доведено та не надано жодних доказів спільного проживання однією сім`єю позивача з померлим ОСОБА_2 , оскільки статтею 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
В судовому засіданні в якості свідка була допитана ОСОБА_6 , яка пояснила, що вона є сусідкою з позивачем і бачила, як ОСОБА_15 часто приходив до ОСОБА_16 , вони допомагали один одному, були як брати. Було таке, що інколи ОСОБА_15 проживав у позивача. В оселі позивача з 2013 рік по 2024 рік була лише два рази, з яких один раз бачила ОСОБА_15 . Знає зі слів позивача, що вони з ОСОБА_15 разом купували мебель.
В даному судовому засіданні за клопотанням представника позивача було оголошено перерву до 20.04.2026 для забезпечення явки інших свідків ( а. с. 171-176 ).
В судовому засіданні 20.04.2026 доповнень з боку учасників справи не було, допитано в якості свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_17 , ОСОБА_10 , ОСОБА_18 .
Так, свідок ОСОБА_17 , який є знайомим позивача в судовому засіданні пояснив, що у позивача та покійного ОСОБА_15 були стосунки, як у братів, останній звертався до позивача за допомогою. Він і позивач проходили до покійного за місцем його проживання і допомагали йому робити ремонт. Зазначив, що йому відомо про те, що покійний ОСОБА_15 пару разів залишався на ніч у позивача, проживання не було постійним. Йому не відомо про те, чи був наявний у позивача та покійного спільний бюджет, як не відомо стосовно придбання останніми спільно будь-яких речей.
Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні пояснив, що він є знайомим з позивачем, у них дружні стосунки. З померлим ОСОБА_15 він познайомився ще у 2020 році, коли позивач проживав у нього. Померлий ОСОБА_15 здійснюючи продаж квартири та придбання іншої, намагався придбати ближче до місця проживання позивача. Бачив покійного ОСОБА_15 в гостях у позивача ОСОБА_16 , позивач варив суп. Знає, що покійний жив у позивача десь місяць, поки робив ремонт в своїй квартирі, а після ремонту, повернувся до своєї квартири. Коли робили ремонт у покійного, йому не відомо за чиї кошти, припускає, що за кошти покійного.
Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що вона знає добре позивача, він їй допомагав по вирішенню побутових питань. Декілька разів вона бачила ОСОБА_15 у ОСОБА_16 . Знає, що вони були як брати, ходили по магазинам, по лікарням. Чи вели вони спільне господарство їй не відомо, як не відомо за чиї кошти робився ремонт у померлого. Бачила, як померлий ОСОБА_15 ніс продукти та йшов до позивача, можливо для того, щоб позивач йому приготував їжу, оскільки ОСОБА_16 дуже гарно готує, а ОСОБА_15 не міг цього. 
Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні пояснив, що він є сусідом позивача. Біля будинку зробив лавку та часто бачив через відкрите вікно, як позивач годує ОСОБА_15 . Неодноразово бачив в квартирі ОСОБА_16 померлого. Нічого іншого стосовно спільного проживання він не знає. Відомо йому, що похованням ОСОБА_15 займався позивач. Стосовно ремонту, придбання речей позивачем та померлим, він нічого не знає. Інколи позивач просив купити йому деякі продукти для себе, він йому їх купував. 
Свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_13 в судове засідання не прибули, стороною позивача не забезпечено їх явку, водночас, представник позивача з чим погодився і сам позивач не наполягали на їх допиті та відмовилися від цього.
Третя особа Перша Білоцерківська державна нотаріальна контора в судове засідання свого представника не направила, повідомлялися про розгляд справи належним чином, про що в матеріалах містяться Довідки про доставку електронного документу у вигляді «Довідка про відкладення с-з» від 12.03.2026, яка доставлена 13.03.2026 ( а. с. 181 ).
Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення – завчасно ( ч. 5 ст. 128 ЦПК України ).
Суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (частина п`ята статті 14 ЦПК України).
Адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в обов`язковому порядку.
Інші особи реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в добровільному порядку (частина шоста статті 14 ЦПК України).
Зміст вказаної процесуальної норми свідчить про те, що для цілей ЦПК України офіційною електронною адресою є електронна адреса, зареєстрована в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі.
Вказаний висновок також узгоджується з правовою позицією щодо належного виклику учасника справи засобами електронної пошти, викладеною Верховним Судом у постановах від 01 червня 2022 року у справі № 761/42977/19 (провадження № 61-1933св22) та від 26 жовтня 2022 року у справі № 761/877/20 (провадження № 61-11706св21).
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи за допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення. 
Таким чином, суд приходить до висновку, що третя особа була належним чином та завчасно повідомленою про дату, час та місце слухання справи.
Заяв та клопотань від третьої особи на адресу суду не надходило.
Тому, судом вирішено про можливість проведення судового засідання за відсутності третьої особи, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року.
В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні».
Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Судом було вислухано пояснення позивача та його представника, представника відповідача, свідків, досліджено матеріали справи та враховуючи вимоги ч. 1 ст. 244 ЦПК України, суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та відклав ухвалення та проголошення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення ( 24 квітня 2026 року о 10 год. 00 хв. ).
Так, з урахуванням наданих пояснень, після дослідження матеріалів справи, враховуючи позиції учасників справи стосовно позовних вимог, суд прийшов до наступних висновків.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. 
В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 05 березня 2024 року, яке видане Білоцерківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ ), актовий запис за № 499 ( а. с. 20 ).
Так, після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, Першою Білоцерківською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа за № 143/2025 ( а. с. 53-120 ).
Відповідно, спадщина складається з квартири під АДРЕСА_1 та грошових вкладень у Акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України».
Згідно договору купівлі-продажу від 07.04.2022 року, ОСОБА_2 , як покупець придбав у продавця ОСОБА_20 вищевказану квартиру під АДРЕСА_1 ( а. с. 23-24 ).
Відповідно до матеріалів спадкової справи вбачається, що до Першої Білоцерківської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_1 ( позивач ) ( а. с. 54), а також АТ «Державний ощадний банк України» з заявою про задоволення вимог кредитора ( претензія кредитора ) ( а. с. 55 ).
Відповідно до паспортних даних, померлий ОСОБА_2 , зареєстрований 11.06.2020 за адресою: АДРЕСА_2 ( а. с. 90 ).
Відповідно до Витягу з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади від 27.05.2024, за адресою: АДРЕСА_2 , станом на 04.03.2024 зареєстровано одна особа: ОСОБА_2 ( а. с. 110 на звороті).
В спадковій справі міститься заповіт, яким ОСОБА_2 на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все його майно, яке на день смерті буде йому належати, в тому числі житловий будинок заповідав ОСОБА_21 , вклад ОСОБА_22 ( а. с. 104 ).
Постановою Першою Білоцерківською державною нотаріальною конторою від 11.09.2024 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 ( а. с. 22 ). 
Звертаючись до суду з вищевказаною позовною заявою, представник позивача наголошувала на тому, що з померлим ОСОБА_2 , вони з 2013 року проживали однією сім`єю, як рідні брати, весь час вони один одного підтримували та допомагали один одному, турбувались один про одного, спільно проживати, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, піклувалися один про одного та підтримували у найважчі моменти життя, тому просила встановити даний факт, визнати право на спадкування ОСОБА_1 , як спадкоємця четвертої черги спадкування.
Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. 
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 № 2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Згідно роз`яснень, викладених у пункті 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного Кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.
З огляду на викладене вбачається, що особи, які відносяться до четвертої черги спадкоємців за законом, повинні проживати зі спадкодавцем однією сім`єю та вести спільний побут протягом п`яти років саме на день відкриття спадщини.
Згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення (постанова Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 304/1648/14-ц (провадження № 61-6953св18)).
За змістом частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
У статті 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства праве, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Під час вирішення спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати норми частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен настати на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.
Подібні за змістом висновки Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду виклав у постанові від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) зазначено, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Таким чином, обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.
Отже, обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).
У постанові Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 383/821/22 (провадження № 61-5935св23) зазначено, що «предметом доказування під час розгляду справи про встановлення факту проживання однією сім`єю є, передусім, сукупність обставин, що згідно із законом складають основні ознаки сім`ї: спільне проживання, пов`язаність спільним побутом, наявність взаємних прав та обов`язків, що визначено частиною другою ст. 3 СК України».
Верховний Суд у постанові від 14 березня 2019 року у справі № 320/4964/17 (провадження № 61-42073ск18) зазначив, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках.
Необхідною умовою для встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини є доведеність факту спільного проживання заявника та спадкодавця, як осіб, які складали сім`ю, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків у період не менше ніж п`ять років.
Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання), фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.
Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 25 березня 2024 року у справі № 243/1073/23 (провадження № 61-18172св23).
Факт спільного проживання, сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні особам, як членам однієї сім`ї.
Подібні висновки містяться у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 квітня 2020 року у справі № 180/2536/18 (провадження № 61-18579св19), від 09 червня 2021 року у справі № 346/5702/18 (провадження № 61-17111св20).
Як зазначено вище та підтверджується матеріалами справи позивач та померлий ОСОБА_2 були зареєстровані за різними адресами, про що свідчить Витяг з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади від 27.05.2024 що місця реєстрації померлого та паспортні дані, як позивача так і померлого ( а. с. 11-13, 16 ).
В свою чергу, на підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю позивача та померлого ОСОБА_2 , у період з 2013 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , стороною позивача не надано жодного належного та допустимого доказу зазначеному, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків.
Не було підтверджено зазначеному і з боку допитаних свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_17 , ОСОБА_10 , ОСОБА_18 .
Вказані свідки лише підтвердили той факт, що позивач та померлий ОСОБА_2 товаришували, добре ставилися один до одного, допомагали один одному.
Водночас жодний зі свідків, не підтвердив ведення ними спільного господарства, побуту, придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі, тощо.
Навпаки, свідок ОСОБА_19 зазначив, що померлий проживав у позивача десь місяць, поки робив ремонт в своїй квартирі, а після ремонту, повернувся до своєї квартири.
Інші свідки, також не підтвердили спільного проживання позивача та померлого, лише вказували на те, що інколи ОСОБА_23 залишався у позивача.
Посилання позивача на те, що спільно проживати стали у зв`язку із тим, що ОСОБА_2 у 2012 році отримав 2 групу інвалідності, причиною якої стало психічне захворювання, внаслідок чого спадкодавець потребував сторонньої допомоги, не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи та не доведено жодними належними та допустимими доказами.
Навпаки, відповідно до Довідки Сер. КИО-1 № 166785, ОСОБА_24 ( а. с. 17 ), який змінив прізвище на ОСОБА_3 ( а. с. 18 ), має другу інвалідності з 2003 року, причина інвалідності – загальне захворювання та застережень стосовно потреби у сторонній допомозі, не зазначено. 
В свою чергу суд звертає увагу, що саме позивач є інвалідом першої групи та потребує сторонньої допомоги, про що свідчить Довідка Сер. КИО-І № 173136 ( а. с. 101 ).
Не заслуговують на увагу і доводи позивача стосовно психічного захворювання у померлого ОСОБА_23 , внаслідок чого спадкодавець потребував сторонньої допомоги, оскільки останній 07.04.2020 укладав договір купівлі-продажу ( а. с. 23-24 ), приватним нотаріусом Федоряка О.С. у осіб, які підписали договір, встановлено їх дієздатність, про що зазначено у вказаному договорі.
До того ж суд звертає увагу, що лише надання допомоги одинокій особі похилого віку (спадкодавцю), яка за станом здоров`я потребувала постійного стороннього догляду, не є достатньою підставою для встановлення факту проживання з нею однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини ( див. постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 542/1648/19).
Стосовно посилань позивача, що для забезпечення спільного побуту, позивач разом із ОСОБА_2 купували необхідні для ведення спільного господарства речі, а саме: маш. д/стрий vi 1354 - у 2014 році; машинний обігрівач «Термія» Н 0920 - у 2016 році; електричну цепну пилу UC4051A - у 2016 році; водонагрівач «gorenje» - у 2017 році; акумуляторний шурупокрут 3112 - у 2017 році; перфоратор TRN-1120 - у 2018 році; фен «GEMEI» - у 2019 році; комплект «Genius 80308» - у 2020 році, то зазначеному суд надає критичної оцінки, оскільки не підтверджено спільного проживання позивача з померлим в період з 2013 по 2024 рік, не підтвердили цього і свідки, а також з доданих до позову товарних чеків ( а. с. 31-36) не можливо встановити, останні не містять інформації ким вказані речі були придбані та що вони купувалися саме на користь та в інтересах сім`ї.
Посилання позивача на ту обставину, що він здійснював поховання ОСОБА_2 , при цьому приклав документи: договір-замовлення на організацію та проведення поховання, накладної, рахунки-замовлення, товарні чеки ( а. с. 27-30 ), зазначене не свідчить про факт спільного проживання однією сім`єю позивача та померлого ОСОБА_2 .
Не заслуговують на увагу і доводи позивача проживання однією сім`єю, що він готував їжу та кормив померлого, оскільки як було встановлено в судовому засіданні та підтверджено з боку свідків, померлий ОСОБА_2 не міг готувати, а позивач добре це вміє, останній приносив інколи продукту для того, щоб позивач приготував, так як між ними були добрі стосунки.
У постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 587/302/16 (провадження № 61-18522св18) Верховний Суд вказав, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Аналізуючи докази, які були надані позивачем до позовної заяви, а також свідченням допитаних свідків, судом не було встановлено, що позивач та померлий ОСОБА_2 проживали однією сім`єю, як і не надано належних та допустимих доказів щодо ведення спільного господарства, наявності у сторін бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї, тощо.
Не надано з боку позивача і доказів тому, що останній має дохід та відповідно у нього та померлого був спільний бюджет.
Не було надано і жодного доказу, а матеріали справи відповідно не містять, що між позивачем та померлим здійснювалися спільні витрати, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Посилання позивача на той факт, що вони разом робили ремонт, не заслуговують на увагу, оскільки встановлено, що такий ремонт робився у квартирі померлого, окрім позивача, допомагав померлому робити ремонт і свідок ОСОБА_19 .
В свою чергу позивач не довів, що вказаний ремонт робився за спільні кошти.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Тому, вимоги позивача в частині встановлення факту проживання однією сім`єю, не підлягають задоволенню.
Оскільки не підлягають задоволенню вимоги позивача в частині встановлення факту проживання однією сім`єю, не підлягають до задоволення і вимоги позивача в частині визнання права на спадкування позивача, як спадкоємця четвертої черги спадкування за померлим ОСОБА_2 .
Для підтвердження права на спадщину в 4-й черзі необхідне доведення 1) спільного проживання; 2) пов`язаності спільним побутом; 3) наявності взаємних прав та обов`язків між спадкодавцем та спадкоємцем ( див. постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
В свою чергу, стороною позивача не було доведено, а судом не встановлено під час розгляду даної справи, спільного проживання, пов`язаності спільним побутом та наявності взаємних прав та обов`язків між спадкодавцем, померлим ОСОБА_2 та спадкоємцем, позивачем ОСОБА_1 .
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
З огляду наведеного, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 до Білоцерківської міської ради, третя особа: Перша Білоцерківська державна нотаріальна контора про встановлення факту спільного проживання та визнання права на спадкування, як спадкоємця четвертої черги є такою, що не підлягає задоволенню у повному обсязі.
Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
Відповідно до п. п. 1, 2 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову – на відповідача. У разі відмови в позові - на позивача.
Поняття «судовий збір» надане у Законі України «Про судовий збір», відповідно до ст. 1 якого під судовим збором розуміється - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.
Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 “Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.
При звернені до суду з вищевказаним позовом, позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Особи з інвалідністю I та II груп звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях (позови, апеляції, касації).
На підтвердження звільнення від сплати судового збору, додано пенсійне посвідчення, видане на ім`я ОСОБА_1 , в якому зазначено, вид пенсії по інвалідності, І група, загальне захворювання ( а. с. 15 ).
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України ( ч. 6 ст. 141 ЦПК України ).
Оскільки позовні вимоги позивача, який звільнений від сплати судового збору не підлягають задоволенню, враховуючи положення вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 3 Сімейного кодексу України, ст. ст. 15, 16, 1216, 1217, 1258, 1259, 1264 ЦК України, ст. ст. 2, 5, 10, 12, 13, 14, 19, 77-81, 89, 126, 127, 128, 178, 187, 244, 263-265, 273, 353-355 Цивільного процесуального кодексу України, пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 № 2, п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 “Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", Законом України «Про судовий збір», суд, 

У Х В А Л И В :
Позовну заяву ОСОБА_1 до Білоцерківської міської ради, третя особа: Перша Білоцерківська державна нотаріальна контора про встановлення факту спільного проживання та визнання права на спадкування, як спадкоємця четвертої черги, - залишити без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( адреса реєстрації та фактичного місця проживання6 АДРЕСА_3 , паспорт НОМЕР_2 , виданий міським відділом № 1 Білоцерківського МУ ГУМВО в Київській області 09.07.2002, РНОКПП: НОМЕР_3 );

Відповідач: Білоцерківська міська рада ( адреса місцезнаходження: 09107, Київська область, м. Біла Церква, вул. Ярослава Мудрого, буд. 15, ЄДРПОУ: 26376300 );

Третя особа: Перша Білоцерківська державна нотаріальна контора ( адреса місцезнаходження: 09117, Київська область, м. Біла Церква, вул. Банкова, буд. 5, ЄДРПОУ: 02884305 ).

Повне судове рішення складено 24 квітня 2026 року. 

Суддя 	О. І. Орєхов