УХВАЛА

16квітня 2026 року
м. Київ
справа № 922/1993/25
провадження № 12-11гс26
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Ємця А. А., 
суддів Білоконь О. В., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Гімона М. М., Губської О. А., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартинюк Н. М., Пількова К. М., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ступак О. В., 
перевіривши наявність підстав для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду справи 
за касаційною скаргою Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив "Пролісок 2010"»
на постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.11.2025 (колегія суддів: Россолов В. В. (головуючий), Гетьман Р. А., Хачатрян В. С.) та рішення Господарського суду Харківської області від 01.10.2025 (суддя Рильова В. В.)
у справіза позовом керівника Немишлянської окружної прокуратури міста Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради
до Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив "Пролісок 2010"»
про стягнення 6 250 809,97 грн,

УСТАНОВИЛА:
1. У червні 2025 року керівник Немишлянської окружної прокуратури міста Харкова (далі - прокурор) звернувся до господарського суду в інтересах держави в особі Харківської міської ради(далі - позивач, Міськрада) з позовом до Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив "Пролісок 2010"» (далі - відповідач, Кооператив) про стягнення 6 250 809,97 грн, з яких:
- 3 774 153,40 грн безпідставно збережених коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь)у зв`язку з будівництвом об`єкта «Нове будівництво житлового кварталу по пр. Льва Ландау (колишн. пр. П`ятдесятиріччя СРСР) ріг пр. Московського в м. Харкові (IV черга будівництва)». Коригування (1-й пусковий комплекс: секція 1; 2-й пусковий комплекс: секція 2; 3-й пусковий комплекс: секція 3, житлового будинку № 4, літера - Д-10) (далі - об`єкт будівництва, житловий будинок);
- 2 088 280,67 грн інфляційних втрат;
- 388 375,90 грн 3 % річних.
2. Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем як замовником об`єкта будівництва, побудова якого почалася у липні 2019 року та завершилася в грудні 2021 року із введенням в експлуатацію 06.01.2022, обов`язків:
- щодо звернення до органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі, який до 31.12.2019 виник на підставі статті 40 Закону України від 17.02.2011 № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - Закон № 3038-VI), а з 01.01.2020 існував на основі підпункту 3 абзацу 2 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 20.09.2019 № 132-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» (далі - розділ ІІ Закону № 132-ІХ);
- стосовно перерахування протягом 2020 року пайової участі у місцевий бюджетдо введення об`єкта будівництва в експлуатацію відповідно до підпунктів 1, 4 абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ Закону № 132-ІХ. 
3. Вказане підтверджується, зокрема, інформацією з розділу «Пайова участь» у виданому ДІАМ України на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації від 28.12.2021 сертифікаті від 06.01.2022 № ІУ123211228878 про відповідність закінченого будівництвом об`єкта проєктній документації та підтвердження його готовності до експлуатації (далі - сертифікат № ІУ123211228878), відповідно до якої підставою для звільнення Кооперативу від сплати пайової участі є пункт 13 розділу І Закону № 132-ІХ, яким з 01.01.2020 статтю 40 виключено із Закону № 3038-VI.
4. Порушення відповідачем законодавчо встановленого обов`язку пайової участі зумовлює стягнення з нього безпідставно збережених коштів за приписами статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за період з 28.12.2021 до 02.06.2025, розрахованих таким чином: 
15 898 грн х 11 869,9 кв. м х 0,02 = 3 774 153,40 грн, де:
- 15 898 грн вартість 1 кв. м загальної площі квартир будинку (з ПДВ) -показник опосередкованої вартості спорудження житла для Харківської області (далі також регіональний показник), розрахований станом на 01.10.2021 та затверджений наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 16.12.2021 № 337 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України» (далі - наказ від 16.12.2021 № 337);
- 11 869,9 кв. м - загальна площа квартир у житловому будинку, зазначена у сертифікаті № ІУ123211228878;
- 0,02 - розмір залучення коштів для об`єктів житлового призначення згідно з підпунктом 1 абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ Закону № 132-ІХ (2 % вартості будівництва житлового будинку, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування).
5. Під час розгляду справи в судах попередніх інстанцій Кооператив вказував на безпідставність посилання прокурора на розділ ІІ Закону № 132-ІХ, виконання ним вимог Закону № 3038-VI з огляду на укладення з Міськрадою договору про пайову участь у зв`язку з побудовою житлового кварталу (І-ІІІ черга будівництва) та сплату визначеного розміру пайової участі у червні 2019 року, а також звільнення від сплати пайової участі за об`єктним критерієм на підставі рядка 9 підпункту 2 абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ Закону № 132-ІХ через побудову житлового кварталу (IV черга будівництва; 5-й пусковий комплекс: трансформаторна підстанція) та за суб`єктним критерієм згідно з пунктом 1.7 Порядку пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Харкова, затвердженого рішенням Міськради від 26.12.2018 № 983 (в редакції рішення від 24.12.2019 № 989). 
6. Після пояснень прокурора, що спір у цій справі стосується сплати пайової участі у зв`язку з будівництвом іншого окремого об`єкта - житлового кварталу (IV черга будівництва; 1-й пусковий комплекс: секція 1; 2-й пусковий комплекс: секція 2; 3-й пусковий комплекс: секція 3) Кооператив подав заперечення, в яких просив відмовити у задоволенні позову. Разом з тим згодився, що у цьому випадку його обов`язок здійснити оплату пайової участі у 2020 році визначений безпосередньо приписами розділу ІІ Закону № 132-ІХ, втім не погодився з проведеними прокурором розрахунками пайової участі, інфляційних втрат та 3 % річних з наведенням власних обрахунків, відповідно до яких за період з 07.01.2022 до 02.06.2025 розмір пайової участі становить 3 136 977,20 грн, інфляційних втрат - 1 799 069,17 грн, 3 % річних - 320 229,51 грн, а в сумі 5 256 275,88 грн, що на 994 534,09 грн менше, ніж заявлено до стягнення. 
7. Суть заперечень в цій частині полягала у такому:
- щодо розміру пайової участі відповідач з огляду на системний аналіз підпунктів 1, 3 абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ Закону № 132-ІХ вважав, що для обчислення слід застосовувати регіональний показник, який діяв до 01.01.2020, тобто такий, що розрахований станом на 01.10.2019 та затверджений наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 02.12.2019 № 286 (далі - наказ від 02.12.2019 № 286) і становив 13 214 грн за 1 кв. м загальної площі квартир будинку;
- стосовно інфляційних втрат та 3 % річних Кооператив, виходячи з приписів підпункту 4 абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ Закону № 132-ІХ та дати видачі сертифіката № ІУ123211228878, зазначив, що до 06.01.2022 строк сплати пайової участі не настав, тому прокурор неправильно визначив початок періоду для нарахувань з 28.12.2021. 
8. Окрім того, у суді першої інстанції відповідач заявив клопотання про зменшення розміру інфляційних втрат та 3 % річних на 90 % згідно з положеннями статті 551 ЦК України та статті 233 Господарського кодексу України та про застосування позовної давності до позовних вимог, вказавши на сплив трьох років від 07.01.2022 і до звернення прокурором до суду 10.06.2025.
9. Господарський суд Харківської області рішенням від 01.10.2025 позов задовольнив повністю. Стягнув з Кооперативу на користь Міськради грошові кошти у сумі 6 250 809,97 грн, з яких: 3 774 153,40 грн - безпідставно збережені кошти пайової участі, 2 088 280,67 грн - інфляційні нарахування, 388 375,90 грн - 3 % річних.
10. Рішення суду першої інстанції з огляду на судову практику в аналогічних правовідносинах мотивоване, зокрема, такими висновками:
1) наявні підстави для представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах;
2) згідно з підпунктом 3 пункту 13 розділу І Закону № 132-ІХ статтю 40 виключено із Закону № 3038-VI з 01.01.2020 (підпункт 2 пункту 1 розділу ІІ Закону № 132-ІХ), тому починаючи з вказаної дати передбачений до цього статтею 40 Закону № 3038-VI обов`язок замовників забудови земельної ділянки у населеному пункті щодо необхідності укладення договору про пайову участь перестав існувати. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є такі договори, укладені до 01.01.2020, що передбачено в абзаці 1 пункту 2 розділу ІІ Закону № 132-ІХ. 
Водночас законодавець в абзаці 2 пункту 2 розділу ІІ Закону № 132-ІХ встановив нові розміри (підпункт 1) та порядок (підпункти 3, 4) пайової участі замовників будівництва: 
- об`єктів, зведення яких розпочате у попередні роки, однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01.01.2020 не були укладені; 
- об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.
У першому випадку обов`язок замовника щодо звернення до органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва виникає протягом 10 робочих днів після 01.01.2020, у другому - протягом 10 робочих днів після початку будівництва. Обов`язок стосовно сплати пайової участі у розмірі, зокрема, 2 % вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених уповноваженим центральним органом виконавчої влади, забудовник в обох випадках має виконати до введення об`єкта в експлуатацію.
Ураховуючи, що будівництво спірного у цій справі об`єкта розпочате у липні 2019 року без укладення між Кооперативом та Міськрадою договору пайової участі до 01.01.2020, правовідносини забудови у цій справі регулюються приписами абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ Закону № 132-ІХ, на підставі яких відповідач зобов`язаний був протягом 10 робочих днів з 01.01.2020 звернутися до позивача із заявою про визначення розміру пайової участі та до введення житлового будинку в експлуатацію у грудні 2021 року перерахувати до місцевого бюджету пайову участь, чого не зробив, що зумовлює виникнення права на стягнення цих коштів відповідно до статті 1212 ЦК України;
3) здійснені прокурором розрахунки пайової участі, інфляційних втрат та 3 % річних є арифметично правильними, відповідають обставинам справи та вимогам законодавства;
4) клопотання про зменшення заявлених до стягнення сум інфляційних втрат та 3 % річних на 90 % відхиляється, оскільки немає для цього виняткових обставин і на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат, а також у цьому випадку не може зменшити розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений мінімальний розмір 3 % річних;
5) клопотання про застосування позовної давності задоволенню не підлягає, адже позовна давність у цій справі на момент подачі позову 10.06.2025 не спливла з огляду на те, що на законодавчому рівні з 02.04.2020 цей строк звернення до суду спочатку був продовжений (до 30.06.2023 - на строк дії карантину, а надалі до 29.01.2024 - на строк дії воєнного стану), а з 30.01.2024 до 04.09.2025 - був зупинений на строк дії воєнного стану.
11. Східний апеляційний господарський суд постановою від 24.11.2025 рішення місцевого господарського суду змінив в частині стягнення з Кооперативу на користь Міськради грошових коштів у розмірі 6 250 809,97 грн, з яких 388 375,90 грн - 3 % річних, стягнувши з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 6 248 018,13 грн, з яких 385 584,06 грн - 3 % річних. В іншій частині рішення залишив без змін.
12. Апеляційний господарський суд:
1) не погодився з висновком суду першої інстанції про правильність наведених прокурором розрахунків інфляційних втрат та 3 % річних в аспекті визначення періоду нарахування, зазначивши що обчислення цих сум має здійснюватися з 06.01.2022, коли виданий сертифікат № ІУ123211228878 і відколи закінчений будівництвом об`єкт вважається прийнятим в експлуатацію (пункт 11 відповідного Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 461), а не з дати складання акта готовності об`єкта до експлуатації- 28.12.2021. Здійснивши власний перерахунок за період, починаючи з 06.01.2022, суд апеляційної інстанції виснував, що стягненню підлягають 385 584,06 грн 3 % річних замість заявлених 388 375,90 грн, та заявлені 2 088 280,67 грн інфляційних втрат замість розрахованих судом 2 164 492,31 грн за правилом заборони виходу суду за межі заявлених позовних вимог, встановленим господарським процесуальним законодавством;
2) погодився з висновками місцевого господарського суду щодо вирішення спору по суті, визначення правової підстави виникнення у відповідача обов`язку зі сплати пайової участі (абзац 2 пункт 2 розділу ІІ Закону № 132-ІХ) у зв`язку з побудовою житлового будинку та правової природи коштів, що підлягають стягненню через невиконанням ним цього обов`язку, а також стосовно правильності здійсненого прокурором розрахунку розміру пайової участі із застосуванням регіонального показника, розрахованого станом на 01.10.2021, затвердженого наказом від 16.12.2021 № 337 та актуального на дату прийняття об`єкта в експлуатацію, а не на дату початку будівництва чи виникнення у Кооперативу обов`язку подати до Міськради відповідну заяву.
Для відхилення аргументів відповідача в апеляційній скарзі про належність застосування при розрахунку пайової участі регіонального показника, розрахованого станом на 01.10.2019 та затвердженого наказом від 02.12.2019 № 286, який діяв на початок 2020 року, в іншому випадку матиме місце порушення статті 5 ЦК України та принципу незворотності дії нормативно-правових актів у часі, апеляційний господарський суд вказав: 
(1) на помилковість ототожнення скаржником моменту визначення розміру пайової участі з датою, коли замовник мав звернутися до органу місцевого самоврядування із заявою, що є процедурним питанням; (2) саме дата введення об`єкта в експлуатацію є юридично значимою в аспекті виконання обов`язку зі сплати пайової участі та визначальною у правовідносинах щодо сплати пайової участі, які після 01.01.2020 набули характеру квазідоговірного грошового зобов`язання, що підлягає стягненню за правилами статті 1212 ЦК України; (3) обов`язок сплатити пайову участь виникає у момент прийняття об`єкта в експлуатацію, і саме на цю дату має визначатися розмір такого зобов`язання шляхом застосування чинного на той час регіонального показника, про що неодноразово виснував Верховний Суд, зокрема, схожі висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19; (4) застосування регіонального показника, розрахованого станом на 01.10.2021, не суперечить статті 5 ЦК України, оскільки це економічний показник, який відображає фактичну середню вартість будівництва на момент його застосування, і його оновлення не має зворотної дії, а використовується для визначення реального розміру грошового зобов`язання на дату його виникнення; (5) застосування такого показника, який діяв на початок 2020 року, призвело б до штучного заниження вартості об`єкта, прийнятого в експлуатацію лише у 2022 році, та створило б необґрунтовану перевагу для відповідача, що суперечить меті Закону № 132-ІХ - забезпечити справедливий внесок забудовників у розвиток інфраструктури відповідного населеного пункту;
3) вважав обґрунтованими мотиви суду першої інстанції, які лягли в основу відмови у задоволенні клопотань відповідача про застосування позовної давності, а також зменшення розміру 3 % річних та інфляційних втрат.
13. Ухвалою від 19.01.2026 Господарський суд Харківської області задовольнив заяву Кооперативу про розстрочення виконання рішення суду та розстрочив виконання постанови апеляційного господарського суду від 24.11.2025 та рішення суду першої інстанції від 01.10.2025 на 10 місяців рівними частинами - по 624 801,81 грн кожного місяця у період з 01.02.2026 до 01.11.2026. 
14. У поданій касаційній скарзі Кооператив, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права апеляційним господарським судом, а також на наявність підстави касаційного оскарження за пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), просить скасувати постанову апеляційного суду від 24.11.2025 та рішення суду першої інстанції від 01.10.2025, постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
15. Обґрунтовуючи наявність визначеної підстави касаційного оскарження, відповідач вказав на неврахування судом апеляційної інстанції правових висновків, викладених у постановах:
- Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2023 у провадженні № 11-228сап21 (пункт 165) стосовно вмотивованості судового рішення, достатньої для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони;
- Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 917/1739/17 (пункт 88) та Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (далі також КГС ВС) від 15.04.2024 у справі № 914/2145/23 щодо процесуального обов`язку суду при визначені розміру заборгованості надати оцінку поданим стороною доказам (розрахунку позивача) та перевірити їх, а в разі незгоди - зазначити аргументи на їх спростування і навести власний розрахунок;
- Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.38) про те, що суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, за певних умов може зменшити загальний розмір процентів річних.
16. У контексті наведеного доводи касаційної скарги зводяться до того, що суд апеляційної інстанції: 
1) не навів аргументів та не спростував доводів Кооперативу про звільнення його від сплати пайової участі за суб`єктним критерієм на підставі пункту 1.7 Порядку пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Харкова, затвердженого рішенням Міськради від 26.12.2018 № 983 (в редакції рішення від 24.12.2019 № 989), як наслідок, відсутність обов`язку щодо сплати пайової участі;
2) при перевірці наведеного у позові розрахунку пайової участі:
- не зазначив, яким саме нормативно-правовим актом були визначені основні показники опосередкованої вартості спорудження житла для Харківської області, що мають бути затвердженні центральним органом виконавчої влади, оскільки наказ профільного міністерства з цього питання не є нормативно-правовим актом з огляду на відсутність факту оприлюднення в офіційних друкованих виданнях, а значить його застосування судами попередніх інстанцій суперечить положенням частини 5 статті 4 ЦК України;
- обмежився лише доводами прокурора про правильність обрахунку з використанням регіонального показника, розрахованого станом на 01.10.2021 та затвердженого наказом від 16.12.2021 № 337, а на посилання відповідача про протилежне з підстав незастосування такого показника, розрахованого станом на 01.10.2019 та затвердженого наказом від 02.12.2019 № 286, з огляду на приписи статті 5 ЦК України виходив з того, що застосування саме показника, який діяв на початок 2020 року, призвело б до штучного заниження вартості об`єкта, прийнятого в експлуатацію у 2022 році, та створило б необґрунтовану перевагу для відповідача, що суперечить меті Закону № 132-ІХ - забезпечити справедливий внесок забудовників у розвиток інфраструктури відповідного населеного пункту;
3) не мотивував відхилення клопотання відповідача про зменшення 3 % річних та інфляційних втрат на 90 %, ураховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.38). 
17. Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду ухвалою від 15.01.2026, зокрема, відкрив касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 12.03.2026 - задовольнив клопотання Харківської обласної прокуратури та передав справу № 922/1993/25 на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстави, передбаченої частиною 4 статті 302 ГПК України (далі - ухвала про передачу).
18. В ухвалі про передачу колегія суддів зазначила, що у справі, яка розглядається, прокурор здійснив розрахунок пайової участі на підставі розділу ІІ Закону № 132-ІХ з урахуванням, зокрема, регіонального показника, розрахованого станом на 01.10.2021 та затвердженого наказом від 16.12.2021 № 337, діючого на момент введення об`єкта будівництва в експлуатацію - виникнення у відповідача обов`язку щодо сплати пайової участі, тоді як Кооператив доводить правильність застосування при розрахунку пайової участі такого показника, діючого на початок 2020 року, коли у нього на підставі розділу ІІ Закону № 132-ІХ виник обов`язок щодо звернення до Міськради з відповідною заявою, а значить розрахованого станом на 01.10.2019 тазатвердженого наказом від 02.12.2019 № 286.
19. Отже, у цій справі виникла необхідність відповісти на питання: на який час фіксується розмір пайової участі замовника будівництва - на момент виникнення обов`язку замовника звернутися до органу місцевого самоврядування для визначення її розміру у зв`язку з початком будівництва, на момент початку будівництва чи на момент введення об`єкта в експлуатацію, з яким закон прямо пов`язує граничний строк сплати.
20. У постанові від 20.02.2024 у справі № 910/20216/21 господарський суд касаційної інстанції виснував про нетотожність обов`язків замовника будівництва щодо звернення до уповноваженого органу з заявою про визначення розміру пайової участі та стосовно сплати пайового внеску. Відповідно, позиція судів попередніх інстанцій у цій справі, які погодилися з думкою прокурора, не суперечить висновкам КГС ВС, викладеним у постановах від 07.09.2023 у справі № 916/2709/22, від 15.08.2024 у справі № 914/2145/23, від 03.12.2024 у справі № 910/6226/23, від 17.12.2024 у справі № 903/283/24, від 20.03.2025 у справі № 903/601/24, від 03.02.2026 № 914/830/25, про відповідність підходу визначення розміру пайової участі на час введення об`єкта будівництва в експлуатацію положенням розділу ІІ Закону № 132-ІХ.
21. Вказаний підхід господарського суду касаційної інстанції до визначення розміру пайової участі, за висновками колегії суддів в ухвалі про передачу, фактично пов`язує момент визначення бази розрахунку з моментом завершення будівництва та виникнення обов`язку сплати до прийняття об`єкта в експлуатацію.
22. Водночас КГС ВС у постанові від 11.12.2025 у справі № 916/1339/25, застосовуючи висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22.09.2021 у справі № 904/2258/20, зробив протилежний висновок - про розрахунок пайового внеску на підставі показників опосередкованої вартості спорудження житла на момент початку будівництва. Аналогічний підхід до визначення розміру пайової участі застосований господарським судом касаційної інстанції і при вирішенні справи № 914/169/25 у постанові від 17.02.2026.
23. Наведене демонструє наявність у правозастосовній практиці КГС ВС різних підходів щодо визначення моменту, станом на який повинен застосовуватись регіональний показник при розрахунку пайової участі, а існуючі постанови не містять чіткої та уніфікованої позиції саме щодо моменту, станом на який визначається розмір пайової участі відповідно до розділу ІІ Закону № 132-ІХ.
24. Вбачається, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2021 у справі № 904/2258/20, ухваленій в умовах правового регулювання, яке передбачало обов`язковість укладення договору пайової участі згідно зі статтею 40 Закону № 3038-VI у відповідній редакції, сформувала правові підходи щодо природи обов`язку сплати пайової участі й наслідків його невиконання та виснувала, що пайовий внесок має бути розрахований на підставі нормативно-правових актів, чинних на момент виникнення у відповідача обов`язку щодо сплати пайового внеску. 
25. Разом з тим колегія суддів в ухвалі про передачу висловилася, що відсутність чіткої позиції Великої Палати Верховного Суду щодо моменту вказаного розрахунку створює ризик формування різних підходів у подібних спорах, які не зумовлені різницею в обставинах справи.
26. При цьому зазначила, що вирішення цього питання безпосередньо впливає на обсяг майнової відповідальності забудовника, на застосування принципу незворотності дії нормативно-правових актів у часі й на забезпечення балансу між приватним та публічним інтересом. Вказала, що питання: - має принципове значення для правозастосування та стосується тлумачення співвідношення між строком звернення та строком сплати, визначених розділом ІІ Закону № 132-ІХ і від відповіді на це питання залежить, чи може бездіяльність замовника щодо не звернення до органу місцевого самоврядування з відповідною заявою призвести до фіксації розміру його грошового зобов`язання на більш ранню дату, ніж дата введення об`єкта в експлуатацію; - пов`язане із принципом недопустимості отримання вигоди від власної протиправної поведінки, адже якщо визнати, що розмір пайової участі фіксується станом на момент спливу строку звернення, то замовник, який не виконав вказаного обов`язку, фактично отримує можливість застосування більш ранніх, потенційно нижчих нормативних показників, що суперечить самій природі імперативного обов`язку, визначеного законом. Зауважила, що проблема має системний та повторюваний характер і не обмежується окремою фактичною ситуацією конкретної справи, оскільки значна кількість об`єктів, будівництво яких розпочате до 01.01.2020, вводилися в експлуатацію у 2021-2023 роках без виконання обов`язку звернення у 2020 році, тому спори щодо визначення та стягнення пайової участі не є поодинокими або випадковими, а йдеться про значну кількість судових проваджень.
27. На думку КГС ВС, з набранням чинності Законом № 132-ІХ у замовника виник обов`язок звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта, а пайову участь - сплатити до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію. Дата прийняття об`єкта в експлуатацію є датою, з якою Закон пов`язує граничний строк виконання замовником свого обов`язку щодо сплати пайової участі.
28. Отже, ключовим є момент, коли об`єкт вважається завершеним та таким, що прийнятий в експлуатацію, адже саме з цього часу виникає обов`язок остаточного розрахунку та сплати пайової участі. А застосування показників опосередкованої вартості спорудження житла станом на дату початку будівництва або на момент виникнення зобов`язання звернутися до органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі фактично призводить до ретроспективного «заморожування» розрахункової бази, що може не відповідати реальній економічній вартості створеного об`єкта на момент його введення в експлуатацію. Пайова участь є елементом фінансового забезпечення розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів, тому такий підхід не узгоджується з економічною суттю пайової участі як інструменту компенсаційного характеру, спрямованого на участь забудовника у розвитку інфраструктури населеного пункту саме у зв`язку з введенням нового об`єкта у господарський обіг.
29. З огляду на те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2021 у справі № 904/2258/20 не сформувала чіткої позиції щодо моменту розрахунку пайової участі, колегія суддів вказала на необхідність відступу від висновку Великої Палати Верховного Суду у названій постанові (пайовий внесок має бути розрахований на підставі нормативно-правових актів, чинних на момент виникнення у відповідача обов`язку щодо сплати пайового внеску) шляхом його уточнення та конкретизації щодо розрахунку пайового внеску та застосування нормативно-правових актів стосовно основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України.
Велика Палата Верховного Суду не вбачає наявності підстав для передачі справи на її розгляд з огляду на таке
30. Відповідно до частини 4 статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.
31. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.
32. З погляду на вказані приписи процесуального закону, підставою для передачі справи на розгляд Великої Палати для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати, є конкретний висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, яка регулює подібні правовідносини, які слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями, з-поміж яких змістовий критерій (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.
33. Відступаючи від висновку щодо застосування юридичної норми, Велика Палата Верховного Суду може шляхом буквального, звужувального чи розширювального тлумачення відповідної норми або повністю відмовитися від свого висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши належні способи тлумачення юридичних норм.
34. Велика Палата Верховного Суду у практиці дотримується усталеного підходу, за якого вона, щоб гарантувати юридичну визначеність, має відступати від своїх попередніх висновків лише за наявності для цього вагомих підстав, які виникають з певних об`єктивних причин, які повинні бути чітко визначені та аргументовані в ухвалі відповідного касаційного суду у складі Верховного Суду про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. До того ж відступ від правової позиції повинен мати тільки вагомі підстави, реальне підґрунтя, суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих суперечностей (помилок), що мають фундаментальне значення для правозастосування.
35. Зі змісту постанови від 22.09.2021 у справі № 904/2258/20 слідує, що предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду були позовні вимоги міської ради до товариства, яке у 2009 році у судовому порядку визнало за собою право власності на переобладнане та самовільно збудоване нерухоме майно без додаткових актів введення в експлуатацію (рішення суду від 17.11.2009, яке набрало законної сили 24.11.2009), про стягнення пайової участі у вигляді збитків (упущеної вигоди), розрахованої на підставі статті 40 Закону № 3038-VI та відповідного Порядку, затвердженого рішенням міської ради від 29.07.2011 № 5/14, чинних на момент обізнаності міської ради про порушення прав на отримання коштів пайової участі (станом на 2018-2019 роки).
36. На підставі висновків, що датою прийняття в експлуатацію переобладнаного та самовільно збудованого нерухомого майна є 24.11.2009 - дата набрання чинності рішенням суду від 17.11.2009, Велика Палата Верховного Суду з огляду на приписи статті 5 ЦК України аналізувала норму статті 27-1 Закону України «Про планування і забудову територій» (у редакції від 14.10.2009) та положення відповідного Порядку, затвердженого рішенням міської ради від 21.03.2007 № 6/11, чинних на момент виникнення у товариства обов`язку зі сплати пайового внеску, зазначивши що за таких обставин спірні правовідносини не регулюються положеннями законів, прийнятих з питань пайової участі у 2011, 2019 роках (Закони № 3038-VI та № 132-ІХ).
37. Як наслідок, стосовно підходу міської ради до визначення розміру пайового внеску відповідно до приписів статті 40 Закону № 3038-VI та положень відповідного Порядку, затвердженого рішенням міської ради від 29.07.2011 № 5/14, чинних на момент її обізнаності про порушення прав на отримання коштів пайової участі (станом на 2018-2019 роки), Велика Палата Верховного Суду зазначила:
«Такий підхід до визначення розміру пайового внеску, належного до сплати з відповідача за переобладнане та самочинно збудоване майно, введене в експлуатацію в 2009 році, суперечить частині першій статті 5 ЦК України, отже, є неправильним… Пайовий внесок має бути розрахований на підставі нормативно-правових актів, чинних на момент виникнення у відповідача обов`язку щодо сплати пайового внеску, а не на той момент, коли позивач дізнався про його несплату відповідачем» (пункт 57).
38. Отже, висновок Великої Палати Верховного Суду у пункті 57 постанови від 22.09.2021 у справі № 904/2258/20, на який покликається колегія суддів в ухвалі про передачу, зроблений у контексті визначення належного до застосування нормативно-правового акта, на підставі якого пайовий внесок має бути розрахований, що залежить від правильного встановлення правової підстави виникнення у забудовника обов`язку зі сплати пайового внеску, якою у цій справі була стаття 27-1 Закону України «Про планування і забудову територій» (у редакції від 14.10.2009), чинна станом на 24.11.2009.
39. Однак у справі № 922/1993/25 спірні правовідносини забудови за встановлених обставин і з урахуванням статті 5 ЦК України підпадають під правове регулювання абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ Закону № 132-ІХ. Ні учасники справи, ні суди, у тому числі колегія суддів в ухвалі про передачу, не ставлять під сумнів виникнення у Кооперативу обов`язку зі сплати пайової участі та здійснення її розрахунку на підставі саме цього нормативно-правового акта. Спір у цій справі існує в площині правильного обчислення пайової участі, що залежить від визначення належного до застосування підзаконного нормативно-правового акта (наказу профільного міністерства про регіональні показники, який періодично видається на виконання Закону чи іншого нормативно-правового акта) як бази для розрахунку законодавчо встановлених 2 % вартості будівництва житлового об`єкта.
40. Отже, у цій справі виникає необхідність аналізу абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ Закону № 132-ІХ не в аспекті визначення нормативно-правового акта, на підставі якого пайовий внесок має бути розрахований, що був спірним у справі № 904/2258/20, а в контексті встановлення моменту, станом на який визначається законодавчо встановлений розмір пайової участі з використанням підзаконного нормативно-правового акта, необхідність чого у справі № 904/2258/20 не могла виникнути з огляду на різне за дією в часі правове регулювання відносин забудови і відмінні основи для арифметичного визначення розміру пайової участі. А значить у цьому випадку йдеться про неоднакові висновки зі справою Великої Палати Верховного Суду.
41.  Підсумовуючи, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що у справі № 904/2258/20її висновок у пункті 57 постанови від 22.09.2021, від якого колегія суддів в ухвалі про передачу просить відступити шляхом уточнення та конкретизації, зроблений у другому контексті та за іншого правового регулювання відносин забудови, ніж у справі № 922/1993/25.
42. На доводи колегії суддів, що відсутність чіткої позиції Великої Палати Верховного Суду про момент розрахунку пайової участі створює ризик формування різних підходів, що вбачається зі змісту наведених в ухвалі про передачу постанов КГС ВС, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що її висновок у постанові від 22.09.2021 у справі № 904/2258/20 пайовий внесок має бути розрахований на підставі нормативно-правових актів, чинних на момент виникнення у відповідача обов`язку щодо сплати пайового внеску, тобто про належність до застосування при розрахунку пайової участі саме нормативно-правових актів, чинних на момент виникнення у забудовника обов`язку зі сплати пайової участі, є однозначним, внаслідок чого мова йде про необхідність його однакового розуміння і застосування судами, а протилежне не означає, що цей висновок потребує перегляду шляхом уточнення та конкретизації.
43. Стосовно тверджень в ухвалі про передачу, що у правозастосовній практиці КГС ВС наявні різні підходи до визначення моменту, станом на який повинен застосовуватись регіональний показник при розрахунку пайової участі, та існуючі постанови не містять чіткої та уніфікованої позиції щодо моменту, станом на який визначається розмір пайової участі відповідно до розділу ІІ Закону № 132-ІХ, Велика Палата Верховного Суду вказує, що положеннями частин 1, 2 статті 302 ГПК України передбачено передання справи, яка переглядається, на розгляд палати, до якої входить така колегія, або на розгляд об`єднаної палати цього касаційного суду.
44. Між тим, передаючи справу № 922/1993/25 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів не вказала, чому спірне у цій справі правове питання, за наявності підстав, не може бути вирішене відповідною судовою палатою чи об`єднаною палатою КГС ВС в порядку, встановленому частинами 1, 2 статті 302 ГПК України.
Висновки Великої Палати Верховного Суду
45. Згідно із частиною 1 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
46. Отож, питання застосування норм матеріального та процесуального права вирішує суд касаційноїінстанції під час розгляду касаційної скарги відповідно до його повноважень.
47. КГС ВС в ухвалі про передачу не виклав проблемного правозастосування, а також не навів аргументів, чому визначене в ухвалі про передачу спірне питання не може бути вирішене самим господарським судом касаційної інстанції під час розгляду касаційної скарги відповідно до його повноважень, адже на розгляд Великої Палати Верховного Суду в цій справі передане питання, яке може бути вирішене КГС ВС як належним судом.
48. Відповідно до частини 6 статті 303 ГПК України, якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку, зокрема, про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об`єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати.
49. Узагальнюючи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для передачі справи № 922/1993/25 на її розгляд, тому цю справу разом з касаційною скаргою Кооперативу слід повернути відповідній колегії КГС ВС для розгляду на підставі приписів частини 6 статті 303 ГПК України.
Керуючись статтями 234, 235, 302, 303 Господарського процесуального кодексу України, Велика ПалатаВерховного Суду
УХВАЛИЛА:
Справу № 922/1993/25 разом з касаційною скаргою Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив "Пролісок 2010"» на постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.11.2025 та рішення Господарського суду Харківської області від 01.10.2025 повернути відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач А. А. Ємець

Судді: О. В. Білоконь М. В. Мазур 

О. Л. Булейко  Н. М. Мартинюк 

І. А. Воробйова К. М. Пільков

М. М. Гімон С. О. Погрібний

О. А. Губська Н. С. Стефанів

С. І. Кравченко Т. Г. Стрелець

О. В. Кривенда О. В. Ступак