КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 березня 2026 року м. Київ № 320/34983/25
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панової Г.В., при секретарі судового засідання Любенко Д.І.,
за участю сторін:
представника позивача – Коробейнікова Є.Ю.,
представника відповідача – Кадацька О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за правилами загального позовного провадження адміністративну справу 
за позовом Фізичної особи – підприємця ОСОБА_1 
до Головного управління ДПС у Київській області
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся фізична особа – підприємець ОСОБА_1 з позовом до Головного управління ДПС у Київській області (з у рахуванням зміни позовних вимог), в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Київській області від 28.02.2025 № 7121/10-36-24-05/ НОМЕР_1 , податкової вимоги від 09.07.2025 № 0014819-1307-1036, рішення 10.07.2025 № 53460/6/10-36-13-07 про опис майна у податкову заставу.
Позов обґрунтовано тим, що контролюючий орган неправильно встановив факт порушення валютного законодавства, оскільки, як вважає позивач, товар за контрактом фактично був поставлений, між сторонами контракту проведено зарахування зустрічних однорідних вимог, а також банк закрив валютний нагляд за відповідною операцією. Отже, на думку позивача, підстав для застосування фінансових санкцій не існувало. Просить позов задовольнити.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 17.09.2025 відкрито провадження в адміністративній справі № 320/34983/25, вирішено питання про її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
Відповідач направив на адресу суду відзив, в якому проти позову заперечив та зазначив, що авансовий платіж від 30.10.2023 мав бути забезпечений поставкою товару не пізніше 180 днів, водночас, фактична поставка відбулася 10.10.2024, тобто після спливу встановленого строку. Також відповідач вказує, що механізм зарахування зустрічних вимог не може застосовуватися для уникнення валютного контролю, тому контролюючий орган правомірно застосував пеню за порушення строків розрахунків. У задоволенні позову просить відмовити.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 01.12.2025 заяву фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено. Призначено судове засідання у справі № 320/34983/25 в режимі відеоконференції. 
Протокольною ухвалою суду від 20.01.2026 суд на місці ухвалив закрити підготовче судове засідання та призначити справу по суті заявлених позовних вимог.
У судовому засіданні представник позивача підтримав доводи позовної заяви та просив суд позов задовольнити. Представник відповідача проти позов заперечував та просив суд відмовити у його задоволенні. 
Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд виходить з такого.
Судом встановлено, що позивач є фізичною особою-підприємцем та перебуває на податковому обліку у Головному управлінні ДПС у Київській області. 
01.06.2015 між ФОП ОСОБА_1 (покупець) та компанією-нерезидентом QINGDAO PAN-KAI IMPORT AND EXPORT CO., LTD. (Китай) було укладено зовнішньоекономічний контракт № 01/06-2015, відповідно до якого продавець зобов`язувався здійснити поставку товару, а покупець - прийняти та оплатити його. 
На виконання умов контракту, сторони погоджували окремі поставки товару шляхом оформлення інвойсів.
Зокрема, 30.10.2023 позивачем було здійснено платіж у сумі 30 000 доларів США на адресу нерезидента згідно з інвойсом від 22.09.2023. 
Надалі сторони контракту погодилися зарахувати вказану суму попередньої оплати в рахунок оплати товару, поставленого раніше за іншим інвойсом. Така домовленість була оформлена відповідним додатком до контракту та підтверджена актом звірки взаєморозрахунків між сторонами.
З матеріалів справи вбачається, що товар за зовнішньоекономічним контрактом фактично ввезено на митну територію України та оформлено у митному режимі імпорту, що підтверджується наданою митною декларацією.
Банківська установа, яка здійснювала валютний нагляд за відповідною операцією, закрила валютний нагляд та повідомила про відсутність порушень строків розрахунків за контрактом. 
У період з 03.01.2025 по 09.01.2025 посадовими особами Головного управління ДПС у Київській області проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог валютного законодавства за зовнішньоекономічним контрактом від 01.06.2015 №01/06-2015. 
За результатами перевірки складено акт від 16.01.2025 № 2468/10-36-24-05/2763315690.
Перевіркою встановлено порушення позивачем частини третьої статті 13 Закону України «Про валюту і валютні операції» у зв`язку з поставкою товару після спливу граничного строку розрахунків. 
На підставі зазначеного акта, контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 28.02.2025 №7121/10-36-24-05/ НОМЕР_1 , яким до позивача застосовано пеню за порушення строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності у сумі 596 243,11 грн. 
Також, контролюючим органом винесено податкову вимогу та рішення про опис майна позивача у податкову заставу.
Не погоджуючись із зазначеними рішеннями, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовано Податковим кодексом України (далі - ПК України).
Правові засади здійснення валютних операцій, валютного регулювання та валютного нагляду, права та обов`язки суб`єктів валютних операцій і уповноважених установ та відповідальність за порушення ними валютного законодавства визначено Законом України «Про валюту і валютні операції» № 2473-VIII від 21.06.2018 (далі – Закон № 2473-VIII).
У відповідності до статті 1 Закону № 2473-VIII Національний банк України має право встановлювати граничні строки розрахунку за операціями з експорту та імпорту товарів.
Згідно із ч. 2 статті 13 Закону № 2473-VIII у разі встановлення Національним банком України граничного строку розрахунків за операціями резидентів з експорту товарів грошові кошти підлягають зарахуванню на рахунки резидентів у банках України у строки, зазначені в договорах, але не пізніше строку та в обсязі, встановлених Національним банком України. Строк виплати заборгованості обчислюється з дня митного оформлення продукції, що експортується, а в разі експорту робіт, послуг, прав інтелектуальної власності та (або) інших немайнових прав - з дня оформлення у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді) акта, рахунка (інвойсу) або іншого документа, що засвідчує їх надання.
Відповідно до пункту 21 розділу ІІ Положення про заходи захисту та визначення порядку здійснення окремих операцій в іноземній валюті, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 5 від 02.01.2019, граничні строки розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів становлять 365 календарних днів.
За окремими операціями з експорту та імпорту товарів граничні строки розрахунків, встановлені Національним банком України, можуть бути подовжені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері економічного розвитку, шляхом видачі висновку (абзац 1 частини четвертої статті 13 Закону № 2473-VIII).
Відповідно до статті 7 Закону України «Про Національний банк України» з метою забезпечення надійності та стабільності функціонування банківської системи Правлінням Національного банку України затверджено Постанову про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану від 24.02.2022 № 18 (далі Постанова № 18).
Пунктом 14-2 Постанови № 18 передбачено, що граничні строки розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів становлять 180 календарних днів та застосовуються до операцій, здійснених з 05 квітня 2022 року.
Разом з тим суд зазначає, що застосування фінансових санкцій за порушення валютного законодавства повинно здійснюватися з урахуванням фактичного виконання зовнішньоекономічної операції та реального змісту правовідносин між сторонами зовнішньоекономічного контракту.
Як встановлено судом, між позивачем та нерезидентом укладено зовнішньоекономічний контракт від 01.06.2015 №01/06-2015, відповідно до якого нерезидент зобов`язувався поставити товар, а позивач — оплатити його.
На виконання умов контракту позивачем 30.10.2023 було здійснено платіж у сумі 30 000 доларів США.
Разом з тим матеріали справи свідчать, що у подальшому сторони зовнішньоекономічного контракту дійшли згоди щодо зарахування зазначеної суми попередньої оплати в рахунок оплати товару, поставленого раніше за іншим інвойсом, що було оформлено відповідним додатком до контракту та підтверджено актом звірки взаєморозрахунків сторін.
Крім того, судом встановлено, що товар за зовнішньоекономічним контрактом фактично був поставлений на митну територію України та розмитнений, що підтверджується матеріалами справи.
Таким чином, господарська операція між сторонами зовнішньоекономічного контракту фактично була виконана, а взаємні зобов`язання сторін були врегульовані.
Суд звертає увагу на те, що при проведенні перевірки контролюючий орган обмежився формальним аналізом окремої платіжної операції від 30.10.2023, не врахувавши подальші зміни договірних правовідносин між сторонами контракту та фактичне виконання зовнішньоекономічної операції.
Фактично відповідач розглядав платіж виключно як авансовий платіж за інвойсом від 22.09.2023 та виходив з того, що поставка товару відбулася після спливу встановленого законодавством строку.
Разом з тим, судом встановлено, що між сторонами зовнішньоекономічного контракту відбулася зміна призначення платежу та врегулювання взаємних зобов`язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.
Суд наголошує, що у такому випадку авансовий платіж перестає бути платежем за конкретною операцією поставки товару, на який посилається контролюючий орган, а набуває характеру платежу в межах загального балансу взаєморозрахунків сторін за зовнішньоекономічним контрактом.
При цьому, чинне законодавство не містить заборони на припинення зобов`язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.
Відповідно до статті 601 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав або визначений моментом пред`явлення вимоги.
Отже, проведення сторонами зовнішньоекономічного договору взаємозаліку саме по собі не може свідчити про порушення валютного законодавства.
Суд також звертає увагу на те, що валютний нагляд за зовнішньоекономічною операцією позивача здійснювався банківською установою, яка виступає агентом валютного нагляду.
Матеріали справи підтверджують, що банк закрив валютний нагляд за відповідною операцією та повідомив про відсутність зауважень щодо дотримання строків розрахунків.
Суд зазначає, що саме банки відповідно до законодавства здійснюють первинний валютний нагляд за операціями клієнтів та контролюють дотримання строків розрахунків у зовнішньоекономічних операціях.
Таким чином, закриття валютного нагляду свідчить про завершення контролю за відповідною операцією та відсутність порушення строків розрахунків.
Водночас, відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів того, що банк допустив помилку при здійсненні валютного нагляду або що валютний нагляд був закритий безпідставно.
Суд також звертає увагу на те, що при проведенні перевірки контролюючий орган фактично обмежився аналізом окремої платіжної операції від 30.10.2023 та інвойсу від 22.09.2023, не дослідивши при цьому повністю договірні відносини сторін за зовнішньоекономічним контрактом від 01.06.2015 №01/06-2015.
Зовнішньоекономічний контракт є єдиний правочин, у межах якого сторони здійснюють поставки товару та взаємні розрахунки, що можуть охоплювати декілька поставок, інвойсів та платежів.
Отже, оцінка правомірності дій платника податків у сфері зовнішньоекономічної діяльності повинна здійснюватися з урахуванням усієї сукупності господарських операцій за контрактом, а не окремих платіжних операцій.
Суд зазначає, що контролюючий орган, встановлюючи порушення строків розрахунків, фактично не врахував попередні поставки товару за контрактом, проведені між сторонами взаєморозрахунки, а також зміну призначення платежу та врегулювання взаємних зобов`язань сторін.
Такий підхід свідчить про неповне дослідження контролюючим органом обставин господарської діяльності платника податків та призвів до помилкового висновку про наявність порушення валютного законодавства.
Суд наголошує, що при здійсненні податкового контролю контролюючий орган зобов`язаний досліджувати всі обставини, які мають значення для правильного визначення податкових зобов`язань платника податків.
Натомість у спірному випадку відповідач фактично здійснив оцінку лише окремого елементу зовнішньоекономічної операції, що не дає можливості об`єктивно встановити наявність чи відсутність порушення вимог валютного законодавства.
За таких обставин суд дійшов висновку, що контролюючий орган, визначаючи наявність порушення валютного законодавства, не врахував реальний зміст правовідносин між сторонами контракту, що призвело до помилкового висновку про наявність підстав для застосування фінансових санкцій.
Суд зазначає, що застосування санкцій у ситуації, коли зовнішньоекономічна операція фактично виконана, товар поставлений, взаємні розрахунки сторін врегульовані, а валютний нагляд банком закрито, свідчить про формальний підхід контролюючого органу до оцінки господарських операцій.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що податкове повідомлення-рішення прийнято без належних правових підстав та підлягає скасуванню.
Суд також звертає увагу на порядок визначення початку перебігу строку розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності.
Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про валюту і валютні операції» перебіг граничного строку розрахунків за операціями імпорту товарів обчислюється з дня здійснення авансового платежу.
Під час визначення початку перебігу такого строку необхідно враховувати фактичне призначення платежу та зміст господарської операції, у межах якої він здійснюється.
Як встановлено судом, під час розгляду цієї справи, між сторонами зовнішньоекономічного контракту відбулася зміна призначення платежу та врегулювання взаємних зобов`язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.
Отже, платіж, на який посилається контролюючий орган як на підставу для визначення початку перебігу строку розрахунків, фактично був використаний сторонами контракту для врегулювання взаємних розрахунків за іншими поставками товару.
За таких обставин, визначення контролюючим органом початку перебігу строку розрахунків виключно з дати здійснення відповідного платежу без урахування подальших змін договірних правовідносин між сторонами контракту є необґрунтованим.
Таким чином, висновок контролюючого органу щодо порушення позивачем строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності ґрунтується на неправильному визначенні початку перебігу відповідного строку, що також свідчить про безпідставність прийняття спірного податкового повідомлення-рішення.
У судовому засіданні відповідач стверджував, що, навіть у разі встановлення певних порушень під час визначення суми пені, це не може бути підставою для скасування усіх прийнятих контролюючим органом рішень.
Суд не погоджується з такими доводами відповідача, з огляду на таке.
Як встановлено судом, податкове повідомлення-рішення від 28.02.2025 №7121/10-36-24-05/2763315690 є первинним актом індивідуальної дії контролюючого органу, яким визначено грошове зобов`язання позивача у вигляді пені за порушення строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності.
Саме на підставі зазначеного податкового повідомлення-рішення контролюючим органом були прийняті податкова вимога від 09.07.2025 №0014819-1307-1036 та рішення від 10.07.2025 №53460/6/10-36-13-07 про опис майна у податкову заставу.
Таким чином, зазначені рішення контролюючого органу мають похідний характер, оскільки їх прийняття безпосередньо обумовлене існуванням податкового боргу, який виник саме на підставі спірного податкового повідомлення-рішення.
Суд звертає увагу, що відповідно до положень Податкового кодексу України податкова вимога є документом, який направляється платнику податків у разі виникнення податкового боргу.
У свою чергу, рішення про опис майна у податкову заставу є одним із заходів забезпечення погашення податкового боргу.
Отже, існування податкової вимоги та податкової застави є можливим лише за умови наявності податкового боргу, який виник на законних підставах.
Водночас, як встановлено судом під час розгляду цієї справи, контролюючий орган безпідставно визначив позивачу суму пені за порушення строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності.
Отже, податкове повідомлення-рішення, на підставі якого виник податковий борг, є протиправним.
За таких обставин відсутні правові підстави для існування податкового боргу позивача.
Відтак, податкова вимога та рішення про опис майна у податкову заставу, які прийняті саме на підставі такого податкового боргу, також є протиправними та підлягають скасуванню.
Суд зазначає, що інше тлумачення призвело б до ситуації, коли похідні акти контролюючого органу продовжували б існувати за відсутності законної підстави для їх прийняття.
Таким чином, доводи відповідача щодо неможливості скасування зазначених рішень у повному обсязі є безпідставними.
Щодо доводів відповідача про те, що податкове повідомлення-рішення, податкова вимога та рішення про опис майна у податкову заставу прийняті на суму, яка перевищує суму, щодо якої позивач наводить аргументи у позовній заяві, суд зазначає, що контролюючий орган, посилаючись на зазначену обставину, фактично не спростовує доводів позивача щодо неправомірності визначення грошового зобов`язання, а лише формально вказує на розмір податкового боргу, сформованого на підставі спірного податкового повідомлення-рішення.
Водночас, суд зазначає, що правомірність податкового боргу прямо залежить від правомірності податкового повідомлення-рішення, яким визначено відповідне грошове зобов`язання.
Таким чином, у разі встановлення протиправності податкового повідомлення-рішення підстави для існування податкового боргу відсутні, незалежно від того, яка сума такого боргу відображена у податковій вимозі чи рішенні про опис майна у податкову заставу.
Отже, доводи відповідача щодо неможливості скасування спірних рішень у повному обсязі з огляду на розмір сум, відображених у відповідних документах, є безпідставними.
Оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що контролюючий орган, приймаючи спірне податкове повідомлення-рішення, не врахував усіх фактичних обставин здійснення позивачем зовнішньоекономічної операції, а висновки акта перевірки ґрунтуються на формальному аналізі окремих платіжних операцій без належного дослідження змісту правовідносин між сторонами зовнішньоекономічного контракту.
Суд зазначає, що під час розгляду справи встановлено фактичне виконання сторонами зовнішньоекономічного договору, поставку товару на митну територію України, врегулювання взаємних розрахунків між сторонами та закриття валютного нагляду банківською установою.
Натомість відповідачем не доведено наявності обставин, які б свідчили про реальне порушення позивачем вимог валютного законодавства.
Таким чином, спірне податкове повідомлення-рішення прийнято без належних правових підстав, а висновки контролюючого органу про наявність порушення валютного законодавства є необґрунтованими.
Оскільки податкова вимога та рішення про опис майна у податкову заставу прийняті саме на підставі зазначеного податкового повідомлення-рішення, вони мають похідний характер та не можуть бути за відсутності законної підстави для виникнення податкового боргу.
Отже, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.
За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.
Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Частиною 1 ст. 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Під час звернення з даним позовом до суду позивач сплатив судовий збір в розмірі 11962,13 грн, що підтверджується відомостями квитанції наявної в матеріалах справи.
Відтак, враховуючи задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку, що сплачена позивачем сума судового збору підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись статтями 77, 90, 139, 241-247, 255, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
ВИРІШИВ :

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.
2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Київській області від 28.02.2025 № 7121/10-36-24-05/2763315690, податкову вимогу від 09.07.2025 № 0014819-1307-1036, рішення 10.07.2025 № 53460/6/10-36-13-07 про опис майна у податкову заставу.
3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Київській області (код ЄДРПОУ 44096797; місцезнаходження : 03151, м. Київ, вул. Святослава Хороброго, 5а) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса реєстрації : АДРЕСА_1 ) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 11 962 (одинадцять тисяч дев`ятсот шістдесят дві) грн 13 коп. 

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Панова Г. В.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 11 березня 2026 р.