Постанова
Іменем України
18 лютого 2026 року
м. Київ
Справа № 334/1754/23
Провадження № 61-7770св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - головуючого судді Крата В. І., судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув у порядку письмового провадження справу, 
учасниками якої є:
позивач - заступник керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя Шевейко Роман Ігорович (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Запорізької міської ради (далі - позивач, рада), 
відповідач - ОСОБА_1 (далі - відповідач), інтереси якого представляє адвокат Логачов Володимир Вікторович (далі - адвокат),
про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом її звільнення та повернення міській раді 
за касаційною скаргою відповідача на постанову Запорізького апеляційного суду від 1 травня 2024 року, яку ухвалила колегія суддів у складі Гончар М. С., Кухаря С. В., Подліянової Г. С.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
(1) Вступ
1. У 2006 році міська рада передала первісному набувачеві у власність присадибну земельну ділянку, а в оренду - комунальну ділянку для городництва. Первісний набувач загородив обидві ділянки єдиним парканом. У 2017 році він подарував присадибну ділянку відповідачеві. За кілька днів до того сплив строк оренди комунальної ділянки для городництва. У тому ж році первісний набувач помер, не повернувши останню міській раді. Паркан навколо обох ділянок залишився.
2. У 2023 році прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі міської ради на захист права комунальної власності на земельну ділянку для городництва. Стверджував, що присадибна ділянка, яка належить на праві власності відповідачу, та комунальна ділянка для городництва обнесені єдиним парканом, і відповідач використовує останню без належних підстав. Тому просив зобов`язати відповідача усунути перешкоди міській раді у користуванні комунальною земельною ділянкою шляхом її звільнення та повернення.
3. Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову. Вказав, що позивач не надав належних і достатніх доказів самовільного захоплення відповідачем комунальної земельної ділянки та наявності підстав для її повернення. Апеляційний суд виснував про протилежне і задовольнив позов.
4. Відповідач із постановою апеляційного суду не погодився. Подав касаційну скаргу. Стверджував, зокрема, що немає доказів вчинення ним перешкод позивачеві у демонтажі паркана, який відповідач не встановлював; позивач обрав неналежний спосіб захисту права комунальної власності.
5. Верховний Суд мав відповісти на питання, про те, чи є належним відповідачем за позовом про усунення перешкод у користуванні комунальною земельною ділянкою шляхом її звільнення від самовільно встановленого попереднім користувачем паркана та повернення територіальній громаді той, хто набув у власність суміжну земельну ділянку, якщо паркан навколо неї охоплює також комунальну земельну ділянку, строк оренди якої сплив до такого придбання. Вирішив, що така особа є належним відповідачем, якщо доведені факти зайняття нею комунальної земельної ділянки і перешкоджання територіальній громаді у користуванні та розпорядженні цією ділянкою, зокрема загородження парканом, після набуття у власність суміжної.
(2) Зміст позовної заяви
6. У березні 2023 року прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі ради. Просив усунути їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою з кадастровим номером 2310100000:04:034:0336 площею 0,1088 га, яка розташована у АДРЕСА_1 (далі - спірна земельна ділянка) шляхом її звільнення та повернення раді. Мотивував так:
6.1. 6 грудня 2006 року рада ухвалила рішення № 72/255 (далі - рішення № 72/255), згідно з яким затвердила технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право громадян на земельні ділянки (кадастровий квартал номер 2310100000:04:034) у АДРЕСА_2 , та передала громадянам у власність земельні ділянки у вказаному кадастровому кварталі для будівництва й обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд (присадибні ділянки), а також в оренду на 10 років для городництва. 
6.2. Згідно із додатком № 1 до вказаного рішення ОСОБА_2 (далі - первісний набувач) надали земельні ділянки з кадастровими номерами 2310100000:04:034:0035 і 2310100000:04:034:0336 загальною площею 0,1612 га, розташовані у АДРЕСА_1 , з яких у власність для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) - площею 0,0524 га, а в оренду на 10 років для городництва - площею 0,1088 га.
6.3. 22 серпня 2007 року на підставі рішення № 72/255 первісному набувачеві видали державний акт серії ЯГ № 709813 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2310100000:04:034:0335 і площею 0,0524 га (далі - присадибна земельна ділянка).
6.4. 17 жовтня 2007 року рада уклала з первісним набувачем договір оренди спірної земельної ділянки для городництва площею 0,1088 га (далі - договір оренди). Згідно з пунктами 4 і 6 цього договору, який уклали на 10 років (пункт 8), відповідна ділянка вільна від забудови, недоліків, які б перешкоджали її активному використанню, немає.
6.5. На виконання пунктів 17 і 19 договору оренди була розроблена проєктна документація із землеустрою з метою передання спірної земельної ділянки в оренду, а 27 листопада 2007 року підписаний акт її приймання-передачі.
6.6. 27 листопада 2007 року договір оренди зареєстрували у Запорізькій регіональній філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам».
6.7. За інформацією ради у листі від 23 липня 2021 року за № 09960/03-20/10 звернень від первісного набувача про продовження строку договору оренди не було, а рада з цього приводу рішень не приймала. 
6.8. Орендар спірної земельної ділянки не повернув її раді за актом приймання-передачі, що підтверджує її лист від 22 жовтня 2021 року за № 13133/03- 20/13.
6.9. 8 грудня 2017 року первісний набувач відчужив відповідачеві за договором дарування присадибну земельну ділянку. Договір посвідчила приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Нароха Ольга Василівна та зареєструвала у реєстрі за № 2775.
6.10.  ІНФОРМАЦІЯ_1 первісний набувач помер. 
6.11. 28 липня 2021 року представник Управління з питань земельних відносин Запорізької міської ради (далі - Управління) спільно з прокурором Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя оглянули спірну земельну ділянку з метою визначення безпосереднього користування нею. Внаслідок огляду встановлено, що її територія огороджена бетонним парканом із металевими воротами та хвірткою, зачинена від вільного проходу; за парканом є будинок і дві капітальні будівлі, розташовані на присадибній земельній ділянці; на суміжній спірній земельній ділянці є дерева та домогосподарство у вигляді городу. Згідно з фототаблицями обох цих ділянок, які складені за результатами проведення планово-картографічних робіт і які надав інженер-землевпорядник - фізична особа-підприємець ОСОБА_3 , ті ділянки огороджені єдиним парканом; спірна земельна ділянка вільна від забудови, на ній є зелені насадження.
6.12. 26 січня 2023 року представник Управління спільно з прокурором Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя оглянули присадибну та спірну земельні ділянки. За наслідками огляду склали акт, згідно з яким ті ділянки огороджені бетонним парканом із металевими воротами та хвірткою, зачиненою для вільного проходу. На присадибній земельній ділянці розташований житловий будинок і дві капіталі споруди; на спірній земельній ділянці - дерева та домогосподарство у вигляді городу.
6.13. Згідно з відповіддю Управління від 8 лютого 2023 року № 168/02-03 рада не приймала рішення про припинення первісному набувачеві права оренди спірної земельної ділянки, яка до земель ради не повернулася.
6.14.  За висновком про вартість земельної ділянки від 23 лютого 2023 року, складеним експертом ТОВ «Правобережна торгова біржа» Поляковим І. Г., ринкова вартість спірної земельної ділянки становить 15 003 318,00 грн.
6.15. Спірна земельна ділянка, яку рада надала в оренду на строк до 27 листопада 2017 року, до моменту подання позову орендодавцеві не повернута. Вона огороджена із присадибною земельною ділянкою єдиним парканом. Належної правової підстави для знаходження спірної ділянки у відповідача немає. Це порушує права ради як розпорядника земель комунальної форми власності.
(3) Зміст рішень судів першої й апеляційної інстанцій
7. 22 листопада 2023 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя ухвалив рішення, згідно з яким відмовив у задоволенні позову. Мотивував так: 
7.1. В актах огляду земельних ділянок немає будь-якої інформації з посиланням на норми Земельного кодексу України (далі - ЗК України), Закону України «Про оренду землі» або іншого нормативно-правового акта, який регулює питання користування земельними ділянками, щодо порушення відповідачем вимог земельного законодавства. З вимогами про усунення порушень права користування та розпорядження спірною земельною ділянкою рада до відповідача не зверталась.
7.2. Прокурор не надав технічну документацію щодо паркана, встановленого відповідачем навколо спірної земельної ділянки, який створює перешкоди позивачу як власнику у вільному користуванні тією ділянкою; не зазначив, встановлення якого саме паркана та на якій лінії порушує право ради вільно користуватися спірною земельною ділянкою, а нерухомого майна на ній немає.
7.3. Договір оренди, укладений із померлим первісним набувачем, не має для відповідача жодного юридичного значення.'
7.4. Оскільки немає доказів самовільного захоплення відповідачем спірної земельної ділянки та наявності підстав для її повернення раді, то немає підстав для задоволення позову.
8. 1 травня 2024 року Запорізький апеляційний суд ухвалив постанову, згідно з якою скасував рішення суду першої інстанції й ухвалив нове - про задоволення позову: зобов`язав відповідача усунути раді перешкоди у користуванні спірною земельною ділянкою шляхом її звільнення та повернення раді. Мотивував так:
8.1. Обраний прокурором спосіб захисту передбачений законом і є належним.
8.2. Наявність перешкод у користуванні спірною земельною ділянкою у вигляді паркана відповідач у судах першої й апеляційної інстанцій не заперечував.
8.3. Суд першої інстанції помилково не звернув увагу на те, що спірну земельну ділянку відповідач самовільно використовує без правових підстав. Цим він чинить перешкоди раді. Ту ділянку після закінчення 27 листопада 2017 року договору оренди (т. 1, а. с. 40) первісний набувач, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у порядку, передбаченому договором, раді не повернув. Відповідач, набувши від первісного набувача право власності за договором дарування лише на суміжну присадибну земельну ділянку, продовжує також користуватись спірною земельною ділянкою, оскільки обидві мають одну поштову адресу й огороджені єдиним парканом (див. акти представника Управління за участі прокурора від 28 липня 2021 року та від 26 січня 2023 року із фотокартками, т. 1, а. с. 50-52, 69-70).
(4) Провадження у суді касаційної інстанції
9. 27 травня 2024 року адвокат в інтересах відповідача сформував в системі «Електронний суд» касаційну скаргу (вх. № 18202/0/220-24 від 27 травня 2024 року), в якій просив скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
10. 24 червня 2024 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою відкрив касаційне провадження та витребував справу із суду першої інстанції.
11. 19 травня 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою призначив справу до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
12. Відповідач обґрунтував касаційну скаргу так:
12.1. У вирішенні питання про наявність ознак самовільного зайняття земельної ділянки необхідно враховувати, що саме по собі користування земельною ділянкою без документів, які посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. У вирішенні таких спорів необхідним є встановлення наявності в особи за законом права на отримання земельної ділянки у власність чи у користування. Отже, самовільне зайняття земельної ділянки є відмінним від користування земельною ділянкою за відсутності належним чином оформлених документів на неї (див. постанову Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 21 січня 2019 року у справі № 910/22093/17).
Відсутні докази того, що відповідач здійснював будівництво (встановлення) паркана на спірній земельній ділянці та використовував її. Тому апеляційний суд необґрунтовано застосував приписи пункту «б» частини першої статті 211 та статті 212 ЗК України, які стосуються самовільно зайнятих земель. 
12.2. За змістом частини першої статті 2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача. Отже, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40)) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц).
Суд апеляційної інстанції не вказав на якій саме ділянці (від якої до якої точки) потрібно демонтувати паркан, або яким чином скаржник має надати доступ позивачу до спірної земельної ділянки. Обраний позивачем спосіб захисту та постанова суду апеляційної інстанції про задоволення позову не відповідають суті спірних правовідносин і жодним чином не будуть сприяти відновленню доступу до спірної земельної ділянки.
12.3. За змістом частини першої статті 16, частини першої статті 321, статті 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у разі будь-яких обмежень у здійсненні прав користування та розпорядження майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення (негаторний позов). Власник може вимагати усунення порушень його права навіть коли ці порушення не були поєднані з позбавленням володіння. Підставою для подання такого позову є вчинення третьою особою перешкод власнику, твердження позивача про належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідачів зі створення позивачу перешкод у здійсненні ним цих прав. Для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні його. Тобто право власності треба захищати лише у разі доведення факту його порушення (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2022 року у справі № 755/259/21).
У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач чинить перешкоди у демонтажі паркана. Він не повинен нести відповідальність за паркан, який не встановлював і який проходить через земельну ділянку позивача.
12.4. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 6 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55); Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року у справі № 6-32цс14).
Негаторний позов - це позов власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть зумовити виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Позов про витребування майна - це вимога власника, який не є володільцем цього майна, до особи, яка заволоділа останнім, про повернення його з чужого незаконного володіння.
У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 року у справі №750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)).
Саме тому, виходячи з мети позову, який заявив прокурор, і його обґрунтування, вимогу зобов`язати повернути у відання держави в особі ГУ Держгеокадастру у Харківській області земельну ділянку слід розуміти як вимогу про витребування цієї ділянки з володіння на користь власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18).
12.5. Апеляційний суд не врахував, що рада у рішенні від 30 вересня 2020 року № 33 не визначила конкретних повноважень Управління зі здійснення державного контролю за використанням та охороною земель; відсутні положення, які регламентують порядок здійснення самоврядного контролю за використанням і охороною земель у м. Запоріжжі; не передбачені повноваження зі складання актів перевірок, протоколів про адміністративні правопорушення у сфері використання й охорони земель і дотримання вимог законодавства про таку охорону; немає порядку подання до відповідних органів матеріалів перевірок щодо притягнення винних осіб до відповідальності.
12.6. Долучені прокурором до матеріалів справи акти огляду земельної ділянки від 28 липня 2021 року та від 26 січня 2023 року не є актами, складеними у порядку, передбаченому Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 4 вересня 2023 року, не відповідають затвердженій формі, не містять відомостей про виявлення порушень земельного законодавства, зокрема, про самовільне зайняття та використання відповідачем спірної земельної ділянки.
(2) Позиції інших учасників справи
13. 11 липня 2024 року заступниця керівника Запорізької обласної прокуратури Максименко Наталя Вікторівна сформувала у системі «Електронний суд» відзив на касаційну скаргу (вх. № 23356/0/220-24 від 11 липня 2024 року). Просила відмовити у задоволенні касаційної скарги. Мотивувала так:
13.1. Прокурор обрав належний і достатній спосіб захисту.
13.2. Представник Управління під час складення актів огляду спірної та суміжної з нею присадибної земельних ділянок від 28 липня 2021 року та від 26 січня 2023 року діяв відповідно до пункту 2.3 Положення про управління з питань земельних відносин Запорізької міської ради, затвердженого рішенням ради від 30 вересня 2020 року № 33.
13.3. Складений інженером-землевпорядником план меж земельних ділянок і фотографії підтверджують, що присадибна та спірна земельні ділянки розташовані паралельно одна одній і мають межу паралельно до річки Дніпра. Межа земельної ділянки з боку Дніпра є значно вужчою за межу спірної земельної ділянки, розташованої паралельно до Дніпра. В той же час на фотознімках зафіксовано наявність єдиного паркана для земельних ділянок, який розташований паралельно річці Дніпро. Вказані обставини підтвердив представник відповідача у поясненнях на судовому засідання 22 листопада 2023 року, не заперечував наявність спільного паркана для спірної та присадибної земельних ділянок, зазначив, що паркан встановив первісний набувач, а відповідач набув його у власність разом із домоволодінням на підставі договору дарування від 8 грудня 2017 року.
14. 18 липня 2024 року представник ради сформував у системі «Електронний суд» додаткові пояснення (вх. № 24203/0/220-24 від 19 липня 2024 року), у яких просив відмовити у задоволенні касаційної скарги. Мотивував так:
14.1. Паркан, яким огороджені спірна та присадибна земельні ділянки, перейшов у власність відповідача разом із домоволодінням на підставі договору дарування.
14.2. Розташування на спірній земельній ділянці паркана відповідача перешкоджає раді вільно користуватися цією ділянкою. Тому негаторний позов є належним способом захисту права власності.
14.3. Представник Управління під час складання актів огляду спірної та присадибної земельних ділянок від 28 липня 2021 року і від 26 січня 2023 року діяв згідно з повноваженнями, передбаченими законом.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
(1) Межі розгляду справи у суді касаційної інстанції
15. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 24 червня 2024 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою відповідача на підставі, передбаченій у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
16. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
17. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
18. З огляду на вказані приписи Верховний Суд за загальним правилом переглядає оскаржені судові рішення у межах тих доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження. Але не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо виявить, зокрема, необхідність урахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
(2) Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанцій
(2.1) Чи є належним відповідачем за позовом про усунення перешкод у користуванні комунальною земельною ділянкою шляхом її звільнення від самовільно встановленого попереднім користувачем паркана та повернення територіальній громаді той, хто набув у власність суміжну земельну ділянку, якщо паркан навколо неї охоплює також комунальну земельну ділянку, строк оренди якої сплив до такого придбання?
19. Прокурор просив зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні спірною земельною ділянкою через її звільнення та повернення раді. Обґрунтував тим, що відповідач використовує цю ділянку без належних підстав, вона загороджена парканом, який належить відповідачеві й охоплює як спірну, так і присадибну земельні ділянки. Відповідач заперечував, вказуючи, зокрема, що перешкод власнику спірної земельної ділянки у користуванні та розпорядженні нею не чинить, паркан не встановлював, у його демонтажі не перешкоджає.
20. Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову. Вказав, що прокурор не визначив, встановлення якого саме паркана та на якій лінії порушує право позивача вільно користуватися спірною земельною ділянкою, а нерухомого майна на ній немає. Відсутні належні та достатні докази самовільного зайняття відповідачем спірної земельної ділянки і перешкод її власнику у користуванні нею шляхом встановлення паркана.
21. Апеляційний суд вважав, що визнання відповідачем наявності єдиного паркана, що огороджує дві суміжні ділянки (спірну та присадибну), а також додані до матеріалів справи акти огляду земельних ділянок підтверджують самовільне зайняття відповідачем спірної ділянки та перешкоджання у користуванні нею.
22. Із висновками апеляційного суду відповідач не погодився. Наголосив, зокрема, на тому, що не повинен нести відповідальність за паркан, який не встановлював; немає доказів вчинення ним перешкод у демонтажі цього паркана; спосіб захисту права, який обрав позивач, є неналежним; акти огляду земельних ділянок склав неповноважний суб`єкт і не у належній формі.
23. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду звертає увагу на те, що за обставин цієї справи належним відповідачем за вимогою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом її звільнення від самовільно встановленого попереднім користувачем паркана та повернення територіальній громадімає бути особа, яка фактично займає таку ділянку і перешкоджає власникові користуватися та розпоряджатися нею, зокрема, загородженням (парканом) після набуття у власність суміжної земельної ділянки.
24. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша та речення перше частини третьої статті 13 ЦПК України).
25. У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони справи (учасники спірних правовідносин), і позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Формування змісту й обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Тягар доказування лежить на сторонах, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог і наданих доказів (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 2 червня 2022 року в справі № 602/1455/20).
26. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).
27. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша та шоста статті 81 ЦПК України). 
28. Загальними засадами цивільного законодавства є: справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
29. Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом (частина п`ята статті 12 ЦК України).
30. Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству (частина третя статті 13 Конституції України).
31. Власники земельних ділянок зобов`язані дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон (пункт «е» частини першої статті 91 ЗК України).
32. Власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив) (частини перша та друга статті 103 ЗК України).
33. Самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними (стаття 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель»).
34. Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду (частини перша - третя статті 212 ЗК України).
35. Саме по собі користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. У вирішенні таких спорів необхідним є встановлення наявності у особи, в силу закону, права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування. Отже самовільне зайняття земельної ділянки є відмінним від користування земельною ділянкою за відсутності належним чином оформлених документів на неї (див. mutatis mutandis постанову Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 21 січня 2019 року у справі № 910/22093/17 (абзац другий пункту 4.5)).
36. Межовими знаками можуть бути природні чи штучні споруди і рубежі (річки, струмки, канали, лісосмуги, рослинні смуги, дерева, стежки, рівчаки, стіни, паркани, огорожа, шляхові споруди, бетонні або металеві стовпи, плити, моноліти, камені, інші споруди і рубежі), що збігаються із межею земельної ділянки або спеціально встановлюються на ній (речення перше частини другої статті 106 ЗК України).
37. У випадках, коли сусідні земельні ділянки відокремлені рослинною смугою, стежкою, рівчаком, каналом, стіною, парканом або іншою спорудою, то власники цих ділянок мають право на їх спільне використання, якщо зовнішні ознаки не вказують на те, що споруда належить лише одному з сусідів (частина перша статті 108 ЗК України).
38. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).
39. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
40. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від виду та змісту спірних правовідносин, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, а також від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричинених цими діяннями наслідкам (див. mutatis mutandis постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55)).
41. Спосіб захисту порушеного права має бути таким, що найефективніше захищає або відновлює порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту має гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16 (пункт 8.54)).
42. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України).
43. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 391 ЦК України).
44. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина друга статті 152 ЗК України).
45. Зайняття земельної ділянки - вулиці у населеному пункті - з порушенням ЗК України слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності відповідної територіальної громади. У такому разі вимогу про зобов`язання звільнити частину земельної ділянки у спосіб демонтажу огорож слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки комунальної власності (див. mutatis mutandis постанови Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 4 листопада 2021 року у справі № 350/1969/14, Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2024 року у справі № 363/3553/20).
46. Відповідачем за вимогою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва має бути особа, яка чинить перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою (останній набувач) (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 грудня 2025 року у справі № 908/2388/21 (пункт 177)).
47. Власник земельної ділянки, землекористувач має право вимагати від власника суміжної земельної ділянки сприяння у встановленні спільних меж, а також встановлення або відновлення межових знаків, у разі якщо вони відсутні, зникли, перемістилися або стали невиразними (речення перше частини третьої статті 106 ЗК України).
48. Суди першої й апеляційної інстанцій встановили такі обставини: 
48.1. 6 грудня 2006 року рада ухвалила рішення № 72/255, згідно з яким затвердила технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право громадян на земельні ділянки (кадастровий квартал номер 2310100000:04:034) у Ленінському районі м. Запоріжжя та передала громадянам земельні ділянки у вказаному кадастровому кварталі у власність - для будівництва й обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд (присадибні ділянки), а в оренду на 10 років - для городництва. Згідно із додатком № 1 до вказаного рішення первісному набувачеві рада надала присадибну земельну ділянку у власність, а спірну - в оренду на 10 років для городництва.
48.2. 22 серпня 2007 року на підставі зазначеного рішення первісному набувачеві видали державний акт серії ЯГ № 709813 на право власності на присадибну земельну ділянку.
48.3. 17 жовтня 2007 року рада уклала з первісним набувачем договір оренди спірної земельної ділянки строком на 10 років. Після закінчення строку договору орендар був зобов`язаний поновити договір або повернути спірну земельну ділянку орендодавцю за його вимогою у належному стані (пункт 30 договору оренди). Дія договору припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено. Фактичне продовження користування майном після закінчення строку дії договору не є підставою для його поновлення (пункти 33, 34 договору оренди). 
48.4. 27 листопада 2007 року цю ділянку рада передала первісному набувачеві на підставі акта приймання-передання від № 040726101154.
48.5. Згідно із кадастровим планом спірна земельна ділянка межує: від А до Б - присадибна ділянка на АДРЕСА_1 ; від Б до В - присадибна ділянка на АДРЕСА_1 ; від В до Г - міська територія; від Г до А - присадибна ділянка на АДРЕСА_3 .
48.6. Після припинення договору оренди у зв`язку із закінченням його строку первісний набувач не звертався до ради про продовження дії цього договору, а вона з цього питання рішення не приймала.
48.7. 28 грудня 2017 року згідно з актовим записом про смерть № 8378 від 30 грудня 2017 року первісний набувач помер. 
48.8. На запит заступника керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя виконавчий комітет ради у листі № 09960/03-20/10 від 23 липня 2021 року повідомив, що згідно із наявною в Управлінні інформаційною базою договорів оренди землі, укладених із радою, спірна земельна ділянка була надана первісному набувачеві за договором оренди 27 листопада 2007 року для городництва строком до 27 листопада 2017 року.
48.9. 28 липня 2021 року представник Управління за участю прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя оглянув спірну земельну ділянку з метою визначення її безпосереднього користувача. Внаслідок огляду встановив, що територія тієї ділянки огороджена бетонним парканом із металевими воротами та хвірткою, зачинена від вільного проходу; за парканом є будинок і дві капітальні будівлі на присадибній земельній ділянці; на спірній земельній ділянці немає забудови, є дерева та домогосподарство у вигляді городу; згідно з фототаблицями обох цих ділянок, які складені за результатами проведення планово-картографічних робіт, ті ділянки огороджені єдиним парканом.
48.10. У відповіді від 15 вересня 2021 року на запит заступника керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя виконавчий комітет ради зазначив, що 22 липня 2021 року рада надіслала лист № 03/03-32/02221 про наміри землекористувачів щодо оформлення земельної ділянки. Інших цивільно-правових заходів рада не вжила. Зазначений лист представник ради суду не надав, як і інформації про те, кому саме вона надіслала цей лист.
48.11. 26 січня 2023 року представник Управління спільно з прокурором Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя оглянули спірну та присадибну земельні ділянки і склали відповідний акт. Згідно з цим актом територія вказаних ділянок огороджена бетонним парканом із металевими воротами та хвірткою, зачинена для вільного проходу. На присадибній земельній ділянці є житловий будинок і дві капіталі споруди, а на спірній - дерева та город.
49. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зауважує, що право на негаторний позов має власник, який не позбавлений володіння його майном, і якому інша особа перешкоджає користуватися чи розпоряджатися цим майном.
50. Суди попередніх інстанцій встановили, що відповідач є власником присадибної земельної ділянки, яку 8 грудня 2017 року набув у дар від первісного набувача, а той був також орендарем спірної земельної ділянки на підставі договору оренди, строк якого сплив 27 листопада 2017 року та не був продовжений; обидві ділянки мають спільну межу, єдину поштову адресуй огороджені єдиним бетонним парканом; на спірній земельній ділянці є дерева та город, вона вільна від забудови. Відповідач не заперечував наявність єдиного паркана для спірної та присадибної земельних ділянок, який існував як на час придбання ним останньої, так і на час розгляду справи. Але звертав увагу на те, що цей паркан встановив первісний набувач, а відповідач набув його у власність разом із домоволодінням на підставі договору дарування від 8 грудня 2017 року.
51. З огляду на ці обставини помилковим є аргумент відповідача про те, що спірну земельну ділянку не можна кваліфікувати як самовільно зайняту. Відповідач не підтвердив у судах попередніх інстанцій, що, не маючи документів, які посвідчують права на неї, він в силу закону має право на її отримання у власність або користування. Сторони договору оренди (учасником якого був первісний набувач) виключили можливість його пролонгації внаслідок фактичного продовження користування спірною земельною ділянкою після закінчення строку цього договору (див. пункт 34 договору оренди). Крім того, право її оренди не могло перейти до відповідача внаслідок набуття у дар іншої, хоч і суміжної, земельної ділянки.
52. Помилковим є і твердження відповідача про те, що до спірних правовідносин має бути застосовним інший спосіб захисту, ніж негаторний позов. Прокурор і рада підставно вважають такий позов належним. Відповідач із радою не має договірних відносин. Наявність паркана, який виходить за межі присадибної земельної ділянки й огороджує додатково спірну земельну ділянку, яка не зареєстрована на праві власності за відповідачем, засвідчує, що власник спірної земельної ділянки не позбувся володіння нею і має перешкоди у користуванні та розпорядженні цією ділянкою. Набуття паркана (огорожі) у власність разом із домоволодінням від особи, яка спорудила цей паркан, покладає саме на набувача обов`язки, пов`язані з необхідністю привести паркан (огорожу) та/або земельну ділянку, яку він безпідставно огороджує, до визначених законодавством вимог незалежно від того, чи цей набувач фактично експлуатує безпідставно огороджену земельну ділянку. Тому безпідставними є доводи відповідача про те, що він не відповідає за паркан, який не встановлював і який проходить через спірну земельну ділянку позивача. 
53. Стосовно доводів відповідача про відсутність повноважень Управління зі здійснення державного контролю за використанням та охороною земель, регламентації порядку здійснення самоврядного контролю за використанням і охороною земель у м. Запоріжжі, повноважень зі складання актів перевірок, протоколів про адміністративні правопорушення у сфері використання й охорони земель і дотримання вимог законодавства про таку охорону, а також про відсутність порядку подання до відповідних органів матеріалів перевірок щодо притягнення винних осіб до відповідальності, колегія суддів зауважує, що у цьому цивільному процесі позивач не притягає відповідача до будь-яких заходів відповідальності. Вимога про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном спрямована на відновлення становища, яке існувало до порушення права позивача, а не на покарання відповідача. Тому, вирішуючи цивільний спір за такою вимогою, суд оцінює зібрані докази з погляду їх належності, допустимості, достовірності та достатності. Аргументи відповідача не спростовують ні належність і допустимість відповідних актів огляду, ні зміст останніх.
54. Стверджувана відповідачем відсутність з його боку перешкод позивачеві у проведенні демонтажу паркана не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про усунення перешкод позивачеві у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою. Якщо згідно з актами органу місцевого самоврядування не передбачений демонтаж парканів навколо самовільно зайнятих комунальних земельних ділянок в адміністративному порядку з покладенням видатків за це на відповідальних осіб, то відповідний орган від імені власника такої ділянки не позбавлений права заявити до відповідальної особи негаторний позов, спрямований на усунення перешкоди у користуванні та розпорядженні вказаною ділянкою.
55. Колегія суддів погоджується з відповідачем у тому, що апеляційний суд не вказав від якої та до якої точки потрібно демонтувати паркан, установивши, що той огороджує дві земельні ділянки - присадибну, власником якої є відповідач, і спірну, що є комунальною. У цьому контексті суди попередніх інстанцій помилково не дослідили кадастровий план спірної земельної ділянки, згідно з яким вона також межує із двома іншими присадибними земельними ділянками на АДРЕСА_1 і на АДРЕСА_1 та міською територією (т. 1, а. с. 37). 
56. Крім того, суди не з`ясували, від якої частини периметра цього паркана позивач хоче звільнити спірну земельну ділянку: чи лише від тієї, яка межує із міською територією біля річки (відрізок від В до Г), чи від якоїсь іншої, чи від усього паркана, який єдиним для двох земельних ділянок. Якщо від усього, то той окреслює межі присадибної та спірної земельних ділянок не тільки з міською територією, але й із двома іншими присадибними ділянками на АДРЕСА_1 (відрізок від А до Б) і на АДРЕСА_3 (відрізок від Г до А). Власники або користувачі тих ділянок не є учасниками справи, а повне задоволення позову зумовлюватиме необхідність знесення паркана, який позначає межі з їхніми земельними ділянками. З огляду на те, що у разі повного чи часткового задоволення позову рішення суду про усунення перешкод у користуванні спірною земельною ділянкою має бути виконуваним не лише у добровільному порядку, але й у примусовому (без участі відповідача, але його коштом, тобто з компенсацією витрат, пов`язаних із виконанням, за рахунок відповідача), то резолютивна частина такого рішення не повинна мати зобов`язальний характер і має визначати об`єкт (його параметри), від якого цю ділянку (доступ до неї) необхідно звільнити (див. mutatismutandis постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2024 року у справі № 523/8263/20 (пункт 66), від 31 жовтня 2024 року у справі № 760/10777/22).
(3) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
(3.1) Щодо суті касаційної скарги
57. Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема, за встановленою підсудністю або для продовження розгляду (пункт 2 частини першої статті 409 ЦПК України).
58. Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
59. З огляду на висновок про часткову обґрунтованість касаційної скарги через порушення судами першої й апеляційної інстанцій норм права оскаржені судові рішення слід скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
у х в а л и в:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
2. Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 1 травня 2024 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий		В. І. Крат	
Судді		Д. А. Гудима	
		І. О. Дундар	
		Є. В. Краснощоков	
		П. І. Пархоменко