ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/250/26 Справа № 933/840/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Попович І. А. Суддя у 2-й інстанції - Свіягіна  І. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

16 квітня 2026 року м. Кривий Ріг 

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду Свіягіна І.М.,
при секретарі судового засідання   Ворони Б.А.,
за участю захисника — адвоката   Слуцької Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку апеляційну скаргу захисника — адвоката Слуцької Т.В., яка діє в інтересах особи, що притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , на постанову Олександрівського районного суду Донецької області від 22 жовтня 2025 року, якою
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця ЗСУ, РНОКПП НОМЕР_1 ,
визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000,00 гривень (сімнадцять тисяч гривень 00 копійок), з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік, стягнуто судовий збір
в с т а н о в и л а :
постановою Олександрівського районного суду Донецької області від 22 жовтня 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у тому, що він 02.10.2025 року, о 23:05 год., в селищі Олександрівка по вул. Травневій водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом Ford Ranger, н.з. НОМЕР_2 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота, тремтіння пальців рук, різка зміна забарвлення шкірного покрову обличчя.
Від продуття газоаналізатора «Драгер» на місці зупинки та проходження медичного огляду в медичному закладі на факт вживання спиртних напоїв водій відмовився під відеозапис бк 14, чим порушив пункт 2.5 ПДР України.
На зазначену постанову захисник — адвокат Слуцька Т.В., діюча в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати та провадження закрити за відсутністю складу адміністративного правопорушення.
На обґрунтування своїх вимог вказує, що у протоколі відсутні законні підстави для зупинки транспортного засобу. Поліцейські не повідомили причину зупинки та не представилися належним чином.
При цьому суд неправильно зазначив, що у зоні, наближеній до бойових дій, зупинка можлива безпідставно — такого права закон не містить.
Зауважує, що поліцейські порушили наказ МВС № 575, не повідомивши Військову службу правопорядку. Суд суперечливо визнає його військовослужбовцем, але одночасно стверджує, що він не виконував службу — це суперечить фактам.
Також суд першої інстанції притягнув ОСОБА_1 за ст. 130 КУпАП, при цьому у мотивувальній частині постанови посилається на ст. 172-20 КУпАП, яка передбачає специфічну процедуру для військовослужбовців.
Внаслідок цього процедура оформлення протоколу порушена, а застосовані норми — суперечливі. Суд фактично не забезпечив дотримання прав особи та процедуру, передбачену для військових, що є істотним процесуальним порушенням.
Наголошує, що відеозапис поліцейських є недопустимим доказом, оскільки відео долучено трьома окремими файлами, без неперервності, запис суттєво затемнений, що унеможливлює перевірку ознак сп`яніння або дій поліції. Суб`єктивне сприйняття поліцейського без об`єктивних доказів не є належним доказом.
Зауважує, що, згідно з Інструкцією МВС № 1452/735, працівник поліції зобов`язаний складати рапорт при направленні особи на огляд або зазначити ознаки сп`яніння та зазначити відмову.
Рапорт у матеріалах справи відсутній, що є порушенням процедури і робить докази недопустимими. Рапорт, який має підтверджувати обставини виявлення порушення, не долучено, що є порушенням ст. 251, 256 КУпАП.
Вказує, що у матеріалах справи наявне направлення до лікарні та запис про доставку поліцією, однак на відео відсутні будь-які дії, що підтверджують доставку або вручення направлення.
Дані документи створені поліцією без фактичної події, є вигаданими і не мають доказової сили.
ОСОБА_1 у судове засідання апеляційної інстанції не прибув, при цьому належним чином повідомлений про день, час і місце апеляційного розгляду даної справи.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 294 КУпАП України апеляційний перегляд здійснюється суддею апеляційного суду протягом двадцяти днів з дня надходження справи до суду.
До цього ж, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 року ЄСПЛ у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»).
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового провадження оцінюється залежно від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору.
Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 зазначеної Конвенції (§§ 66–69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).
Частиною 6 ст. 294 КУпАП встановлено, що неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи.
За таких обставин, керуючись ст. 268 КУпАП України, суд апеляційної інстанції вважає можливим розглянути цю справу за відсутності ОСОБА_1 на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи, та за участю захисника — адвоката Слуцької Т.В.
Заслухавши захисника — адвоката Слуцьку Т.В., яка підтримала доводи апеляційної скарги, просила постанову суду щодо ОСОБА_1 скасувати, провадження закрити за відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, вивчивши, перевіривши та оцінивши матеріали адміністративної справи, обміркувавши наведені доводи захисту, викладені в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з огляду на таке.
За змістом ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП України завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.
Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення.
Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.
При розгляді справи про адміністративне правопорушення необхідно з`ясовувати питання: чи було вчинено таке правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Також при розгляді справ про адміністративні правопорушення необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у статтях 247, 280 КУпАП України, а зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 цього Кодексу.
У ній, зокрема, потрібно наводити докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначати мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник чи висловлених останнім доводів.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 7 КУпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Згідно з приписом ст. 8 КУпАП України особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону.
Згідно з положеннями ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV рішення ЄСПЛ є джерелом права в Україні.
Відповідно до положень частини 1 статті 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод та правових позицій, викладених у рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» (заява № 22150/02, параграф 2), у якому відображений принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають достатньою мірою висвітлювати мотиви, на яких вони базуються.
Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи.
Право може вважатися ефективним тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.
Ці вимоги закону при розгляді суддею місцевого суду адміністративної справи щодо ОСОБА_1 належно виконані.
Як вбачається з матеріалів справи про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за ознакою керування транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння та відмови від проходження відповідного огляду.
Відповідно до п. 2.5 ПДР України водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Відповідно до ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративна відповідальність передбачена за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Отже, доказуванню в даному випадку підлягає факт керування транспортним засобом, виявлення ознак сп`яніння та факт відмови водія від проходження огляду на вимогу поліцейського.
Судом першої інстанції встановлено, що факт вчинення адміністративного правопорушення та винність ОСОБА_1 у його вчиненні підтверджується даними, які містяться в протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР 1 № 471783 від 02.10.2025 року:
- направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 02.10.2025 року, згідно з яким огляд не проводився; 
- актом прийому-передачі транспортного засобу від 02.10.2025 року, відповідно до якого керування автомобілем Ford Ranger, н.з. НОМЕР_2 , передано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; 
- відеозаписом, долученим до протоколу, який складається з 3 файлів: 
- файл «CAM-014_00000020251002230750_0169» містить відомості про те, що о 23:07 поліцейський автомобіль у темну пору доби рухається за легковим транспортним засобом та подає звуковий сигнал зупинки. Водій на вимогу поліцейських зупинив автомобіль. Поліцейські, підійшовши до автомобіля, попросили надати документи, перепитавши, чи є він військовим. Водій повідомив, що військовий. Поліцейські зазначили, що згідно зі ст. 40 ведеться відеофіксація. Водій надає посвідчення водія у застосунку «Дія». Далі поліцейський зазначає, що від водія чути запах алкоголю, та запитує, чи буде він продувати алкотестер «Драгер» на місці зупинки, на що водій відмовився. На пропозицію поліцейського пройти медичний огляд у лікарні водій також відмовився. Поліцейський повідомив водія, що за відмову від проходження огляду та від продування алкотестера «Драгер» буде складено протокол за ст. 130 КУпАП за порушення п. 2.5 ПДР. Після цього переходять до процедури складання протоколу. На зауваження поліцейського, що не можна у такому стані сідати за кермо, водій просить його зрозуміти, що він «тут по місту», що часто на чергуванні, що «нікого ж не збив», вмовляє не складати протокол. Події продовжуються в салоні автомобіля (23:17:49); 
- файл «CAM-014_00000020251002231750_0170» містить відомості про те, що поліцейський о 23:17:49 складає протокол (до 23:27:49); 
- файл «CAM-014_00000020251002232751_0171» містить відомості про продовження складання поліцейським протоколу з 23:27:49. Роздруковують електронний протокол та оголошують його. Роз`яснено ст. 63 Конституції України, водій від пояснень відмовився, як і від підписання протоколу та отримання його копії. 
Досліджені матеріали справи, на думку апеляційного суду, є належними та допустимими доказами, якими беззаперечно підтверджено наявність обов`язкових ознак інкримінованого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, зокрема факт керування транспортним засобом, що, між іншим, не заперечується стороною захисту, та відмова від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння.
Так, дослідженими матеріалами встановлено факт руху транспортного засобу Ford Ranger, н.з. НОМЕР_2 , після зупинки якого виявлено, що керування здійснював ОСОБА_1 .
Під час спілкування із водієм виявлені ознаки алкогольного сп`яніння, у зв`язку з чим запропоновано пройти огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатора «Драгер», на що ОСОБА_1 відповів однозначною відмовою.
У подальшому поліцейським запропоновано пройти огляд у медичному закладі, на що ОСОБА_1 також відмовився.
Працівником поліції роз`яснено, що за відмову від проходження огляду на стан сп`яніння буде складено протокол, на що останній зазначив, що розуміє.
Апеляційний суд вважає відеозапис поліцейських належним та допустимим доказом, який беззаперечно підтверджує події, викладені в протоколі про адміністративне правопорушення.
На відеозаписі логічно та послідовно зафіксований весь перебіг подій, який стосується саме адміністративного правопорушення, підстав для сумніву щодо достовірності у апеляційного суду не виникає.
При цьому наявність декількох файлів із відеозаписами не вказує на порушення безперервності, оскільки це є технічними особливостями записуючого пристрою.
Наявні записи містять усі необхідні елементи, зокрема факт керування транспортним засобом ОСОБА_1 , факт виявлення ознак алкогольного сп`яніння та неодноразове пропонування водієві пройти огляд на стан сп`яніння, від якого він впевнено відмовився.
Відсутність деякого проміжку часу в даному випадку не може слугувати підставою для визнання доказу недопустимим, оскільки, як зазначалося вище, запис містить усі фактичні дані, які мають значення для вирішення справи.
Разом з цим, зазначаючи на відсутність проміжку часу на відеозаписі, захисник — адвокат Слуцька Т.В. не вказує, які саме обставини не зафіксовані на відеозаписі, а тому вказані доводи мають формальний характер.
У апеляційного суду не виникає сумніву в достовірності зафіксованих фактичних обставин.
Відеозапис поліцейських є належним та допустимим доказом, є додатком до протоколу та відповідно до ч. 3 ст. 266 КУпАП матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.
Дослідивши обставини, зафіксовані на відеозаписі, апеляційний суд не вбачає ознак провокації зі сторони працівників поліції, а тому відсутність незначного проміжку часу в даному випадку не можна вважати порушенням безперервності фіксування проведення огляду.
Апеляційний суд зауважує, що згідно з позицією Верховного Суду рапорт поліцейського є лише внутрішнім службовим документом, а не самостійним, незалежним та беззаперечним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення.
Він не підтверджує факт порушення, якщо не підкріплений іншими доказами (відеозапис, свідки), оскільки поліцейський є зацікавленою особою.
У зв`язку із наведеним відсутність у матеріалах справи рапорту не може суттєво вплинути на доведеність вини ОСОБА_1 , оскільки сукупність інших доказів поза розумним сумнівом вказує на порушення ОСОБА_1 вимог п. 2.5 ПДР України.
Протокол про адміністративне правопорушення відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, оформлення матеріалів справи про адміністративне правопорушення не містить суттєвих порушень, які б давали суду підстави для визнання доказів недопустимими або неналежними.
Апеляційний суд також враховує те, що у своєму рішенні від 29 червня 2007 року у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (O'Halloran and Francis v. the United Kingdom, заяви № 15809/02 і № 25624/02) ЄСПЛ наголосив, що «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі».
В процесі доказування вини доцільно керуватись принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), п. 282).
Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для її виправдання.
Отже, на підставі сукупності доказів поза розумним сумнівом встановлено, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння та відмовився від проходження огляду на вимогу поліцейського, що є обов`язковими складовими інкримінованого йому адміністративного правопорушення.
Доводи захисника про те, що ОСОБА_1 не вручено направлення для проходження огляду на стан сп`яніння у медичному закладі, на думку апеляційного суду, не впливають на доведеність вини останнього.
Так, з поведінки ОСОБА_1 та його твердих, однозначних відповідей вбачається, що він не мав бажання проходити огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та їхати до медичного закладу, а тому вручення йому направлення не могло вплинути на його волевиявлення.
Крім того, огляд у закладі охорони здоров`я та складення висновку за результатами огляду проводиться в присутності поліцейського, отже невручення направлення безпосередньо в руки ОСОБА_1 не вказує на порушення порядку проведення огляду та не виключає факт непогодження та небажання останнього проходити відповідний огляд, оскільки в разі погодження проходити огляд ОСОБА_1 був би доставлений до медичного закладу працівниками поліції.
Сторона захисту посилається на порушення порядку проведення огляду, оскільки ОСОБА_1 є військовослужбовцем, тобто спеціальним суб`єктом, та його огляд на стан сп`яніння повинен проводитись у спеціальному порядку, однак вказані доводи не ґрунтуються на вимогах закону.
Так, відповідно до ст. 266 КУпАП, особи, які керують транспортними засобами, морськими, річковими, малими, спортивними суднами або водними мотоциклами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами, морськими, річковими, малими, спортивними суднами або водними мотоциклами та оглядові на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
Відповідно до ч. 3 ст. 266-1 КУпАП огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів, а також військовослужбовців Збройних Сил України, щодо яких є підстави вважати, що вони у стані сп`яніння перебувають на вулицях, у закритих спортивних спорудах, у скверах, парках, у всіх видах громадського транспорту (включаючи транспорт міжнародного сполучення) та в заборонених законом інших місцях, проводиться посадовою особою, уповноваженою на те начальником органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, з використанням спеціальних технічних засобів та тестів.
Статтею 172-20 КУпАП передбачена відповідальність за розпивання алкогольних, слабоалкогольних напоїв або вживання наркотичних засобів, психотропних речовин чи їх аналогів військовослужбовцями, військовозобов`язаними та резервістами під час проходження зборів на території військових частин, військових об`єктів або поява таких осіб на території військової частини в нетверезому стані, у стані наркотичного чи іншого сп`яніння, або виконання ними обов`язків військової служби в нетверезому стані, у стані наркотичного чи іншого сп`яніння, а також відмова таких осіб від проходження огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.
Виходячи з аналізу вказаних норм, огляд на стан сп`яніння в порядку, передбаченому ст. 266-1 КУпАП, проводиться щодо тих військовослужбовців, щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у заборонених місцях у стані алкогольного сп`яніння.
При цьому огляд саме водія, який керував транспортним засобом з явними ознаками алкогольного сп`яніння, проводиться на підставі ст. 266 КУпАП незалежно від його статусу та місця роботи, оскільки суб`єктом правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП, є саме водій.
Факт перебування ОСОБА_1 як військовослужбовця не впливає на кваліфікацію правопорушення та необхідність проведення огляду в особливому порядку.
Отже, в даному випадку ОСОБА_1 як суб`єкт правопорушення є саме водієм, а тому огляд на стан сп`яніння обґрунтовано проведений відповідно до вимог ст. 266 КУпАП, та відповідно протокол складено саме за ст. 130 КУпАП як на водія, який керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.
Не можуть бути задоволені і посилання в апеляційній скарзі на безпідставність зупинки транспортного засобу з огляду на таке.
Так, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», комендантська година — це заборона перебування у певний період доби на вулицях та в інших громадських місцях без спеціально виданих перепусток і посвідчень.
Відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону України «Про Національну поліцію» під час дії воєнного стану поліція діє згідно із призначенням та специфікою діяльності з урахуванням тих обмежень прав і свобод громадян, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, що визначаються відповідно до Конституції України та Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дія якого неодноразово продовжувалася та діяла на час зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 .
Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року № 389-VIII в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану, як перевіряти у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, документи у осіб, а в разі потреби проводити огляд речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян, за винятком обмежень, встановлених Конституцією України.
Відповідно до Порядку перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 29.12.2021 року № 1456, правовою основою перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян є Конституція України, Кримінальний процесуальний кодекс України, Кодекс України про адміністративні правопорушення, Закони України «Про основи національного спротиву», «Про правовий режим воєнного стану», «Про оборону України», «Про національну безпеку України», «Про Національну поліцію», «Про Військову службу правопорядку у Збройних Силах України», указ Президента України «Про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях», затверджений Верховною Радою України, та інші нормативно-правові акти.
Отже, перевірка документів у осіб здійснюється після введення воєнного стану в межах території та у строки, зазначені в указі Президента України про введення воєнного стану.
На підставі викладеного апеляційний суд зауважує, що інспектор поліції діяв у межах наданих йому повноважень під час дії воєнного стану в країні.
Крім того, ОСОБА_1 керував транспортним засобом під час дії комендантської години, а тому підстави зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 є законними та не спростовують наявності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
На підставі викладеного апеляційним судом не встановлено порушень порядку проходження огляду на стан сп`яніння ОСОБА_1 відповідно до ст. 266 КУпАП та Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» від 11 листопада 2015 року.
Відповідно до положень ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги, будь-яких інших доводів щодо відсутності вини ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення апеляційному суду не надано.
Отже, переконливих доводів, які б вказували на істотні порушення, що могли вплинути на правильність і обґрунтованість постановленого у справі судового рішення, які є безумовною підставою для його скасування та які б спростовували висновки суду про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП, апеляційний суд не вбачає.
Таким чином, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника — адвоката Слуцької Т.В., апеляційний суд доходить висновку, що судом першої інстанції постанову винесено з дотриманням вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280, 283 КУпАП, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
апеляційну скаргу захисника — адвоката Слуцької Т.В., діючої в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Постанову Олександрівського районного суду Донецької області від 22 жовтня 2025 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Дніпровського 
апеляційного суду       Ірина СВІЯГІНА