Справа № 523/23555/25
Провадження №2-а/523/54/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"20" січня 2026 р. м.Одеса
Пересипський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Бокова О.М.,
за участі секретаря судового засідання Шаріпової Ю.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №7 в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування рішення суб`єкта владних повноважень про притягнення до адміністративної відповідальності та закриття справи про адміністративне правопорушення,
В С Т А Н О В И В:
Представник позивача адвокат Васильєв П.О. звернувся до суду з позовом в інтересах ОСОБА_1 про скасування постанови про адміністративне правопорушення та закриття провадження у справі. 
Позов мотивував тим, що позивач є особою з інвалідністю, інвалідом ІІІ групи з дитинства, безстроково та перебуває на військовому обліку військовозобов?язаних у ІНФОРМАЦІЯ_2 . Отже, ОСОБА_1 не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на підставі п.2 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» і в нього оформлена відстрочка від такого призову.
Постановою начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 № R152401 від 30.10.2025 року позивача було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП за те, що ОСОБА_1 не прибув за викликом до ІНФОРМАЦІЯ_4 у строк та місце, зазначені у повістці, чим допустив порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
Вказане рішення суб?єкта владних повноважень про притягнення до адміністративної відповідальності позивач вважає протиправним, у зв?язку з чим вважає, що воно підлягає скасування, а справа про адміністративне правопорушення закриттю.
Представник позивача вказав, що оскаржувана постанова не містить конкретних даних про те, яку саме норму законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію порушив ОСОБА_1 , не конкретизованого в чому саме виразилось таке порушення, яку конкретно норму Закону він порушив. Наголосив, що ОСОБА_1 не отримував будь-яких повісток про його виклик до ТЦК та СП із зазначенням строк та місця прибуття. З урахуванням викладеного просить суд скасувати постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 № R152401 від 30.10.2025 року по справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ч.3 ст.210-1 КУпАП та провадження у справі закрити.
Ухвалою Пересипського районного суду м.Одеси від 04.12.2025 року вищевказану справу прийнято до провадження та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
05.01.2026 року представник позивача Васильєв П.О. надав додаткові пояснення у справі, згідно яких вказав, що відзив на позов, слід вважати неподаним, оскільки станом на 05.01.2026 року вказана заява до суду не надходила, доказів правомірності оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень про притягнення позивача до адміністративної відповідальності суду не надано. Відповідно до ч.4 ст.159 КАС України неподання суб?єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову. У зв`язку із цим, просив суд кваліфікувати неподання відповідачем відзиву на позов як визнання ним позову. Також, відповідач не надав до суду жодного доказу, які б свідчили про правомірність оскаржуваних оскаржуваного рішення суб?єкта владних повноважень. Крім того, наголосив, що виходячи зі змісту правового висновку Верховного Суду, викладеному у постанові Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 08.07.2020 у справі N 177/525/17, сам факт визнання особою вини не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб?єкта владних повноважень за відсутності інших належних доказів і не звільняє відповідача від доведення правомірності свого рішення. Визнавши себе винуватим, позивач переслідував єдину мету - припинення заходів забезпечення у справі про адміністративне правопорушення, зокрема скасування так званого "розшуку", при якому органи Національної поліції України мали підстави для адміністративного затримання позивача та доставки його до ТЦК та СП. Ураховуючи вищевказане, просив врахувати ці додаткові пояснення та доводи під час розгляду справи, та ухвалити судове рішення про задоволення заявлених позовних вимог.
08.01.2026 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечував проти задоволення заявлених вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що військовозобов`язаний ОСОБА_3 перебуває на обліку як військовозобов`язаний другої категорії, загального військового обліку солдатів та сержантів запасу за військовою спеціальністю «ВОС 956647 А». Користується правом на відстрочку на підставі п. 2 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» N? 3543-ХII від 21.10.1993 року. Відстрочка надана автоматично з 30.06.2025 року до 02.02.2026 року.
Так, позивач порушив вимоги ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» N 3543-XII від 21.10.1993 року, п. 1 Правил військового обліку призовників, військовозобов?язаних та резервістів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 р. N 1487 «Про затвердження Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов?язаних та резервістів», не з' явився до ІНФОРМАЦІЯ_5 в строк та місце, зазначені у повістці, та належним чином не повідомив про причини неявки, чим вчинив правопорушення, передбачене частиною 3 статті 210-1 КУпАП.
Постанова від 30.10.2025 р. N R152401, винесена тому що ОСОБА_3 30.10.2025 року звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_6 , в якому він перебуває на обліку, із заявою, в якій зазначив, що не оспорює допущене порушення та згоден відповідальності за його відсутності. Зазначена заява була подана ОСОБА_3 , який притягається до адміністративної відповідальності, особисто через електронний кабінет призовника, військовозобов?язаного, резервіста. Номер заяви N?S5CIFAFOF-7C7B-F011-AB23-00505684C39D. Також, відповідач вважає, що твердження позивача про те, що позивач не отримував повістки є способом уникнути відповідальності за скоєні ним адміністративні правопорушення. ОСОБА_3 30.10.2025 року особисто звертався до ІНФОРМАЦІЯ_6 , в якому він перебуває на обліку, із заявами, в яких зазначив, що не оспорює допущене порушення та згоден на притягнення його до адміністративної відповідальності за його відсутності. У зв`язку з викладеним, просив в задоволенні позову до ІНФОРМАЦІЯ_4 про скасування постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності відмовити за безпідставністю позовних вимог.
Представник позивача надав заяву, згідно якої позов підтримав, просив суд його задовольнити з підстав викладених у ньому, розгляд справи проводити за його відсутності та відсутності позивача.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав заяву, згідно якої просив проводити розгляд справи без його участі, позовні вимоги не визнав.
З`ясувавши позицію сторін, дослідивши відзив на позовну заяву, матеріали справи та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Судом встановлено, що за інформацією військово-облікового документа Резерв+, Довідки МСЕ № 048877, пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 від 19.02.2008 року, військовозобов?язаний ОСОБА_3 з 13.07.2005 року перебуває на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_6 як військовозобов?язаний другої категорії, загального військового обліку солдатів та сержантів запасу за військовою спеціальністю «ВОС 956647 А». Користується правом на відстрочку на підставі п. 2 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» N 3543-ХII від 21.10.1993 року. Відстрочка надана автоматично з 30.06.2025 року до 02.02.2026 року.
Постановою у справі про адміністративне правопорушення № R152401 від 31.10.2025 року позивача притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу в розмірі 17000 грн за ч.3 ст. 210 КУпАП, за те, що за результатом вивчення відомостей та реєстрової інформації Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов?язаних та резервістів, встановлено, що ОСОБА_1 не прибув за викликом до ТЦК та СП у строк та місце, зазначені в повістці (ст.22 ЗУ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію"), чим допустив порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
У постанові зазначено, що дата надходження від особи заяви, в якій вона зазначає що не оспорює допущене порушення та згодна на притягнення її до адміністративної відповідальності за її відсутності - 30.10.2025 року. Спосіб надходження заяви - через електронний кабінет призовника, військовозобов?язаного, резервіста.
Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Статтею 235 КУпАП передбачено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (ст. ст. 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).
Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
За приписами ст.245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення є всебічне, повне та об`єктивне встановлення обставин справи, вирішення її у точній відповідності до закону.
Згідно з ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, є лише одним із можливих видів доказів наряду зокрема і з протоколом про адміністративне правопорушення.
Відповідно до п. 1 розділу 1 Інструкції зі складання територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки протоколів та оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 01.01.2024 року № 3, ця Інструкція визначає процедуру складання територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки протоколів та оформлення матеріалів про такі адміністративні правопорушення: порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, зіпсуття військово-облікових документів чи втрата їх з необережності (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).
Згідно з п. 3 розділу 2 Інструкції у протоколі зазначається: дата і місце його складання, посада, прізвище, ім`я, по батькові (за наявності) особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягується до адміністративної відповідальності; місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативно-правовий акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, імена, по батькові (за наявності), адреси свідків (якщо вони є); пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.
П. 6 цього ж розділу Інструкції визначено, що до протоколу долучаються докази, що підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення. Докази, які долучаються до протоколу, повинні містити достовірну інформацію, відповідати вимогам законодавства та правилам діловодства. Обов`язок щодо збирання доказів та оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення покладається на уповноважену особу, яка складає протокол.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи в його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
Як вбачається з оспорюваної постанови, позивача визнано винним в тому, що за результатом вивчення відомостей та реєстрової інформації Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов?язаних та резервістів, встановлено, що ОСОБА_1 не прибув за викликом до ТЦК та СП у строк та місце, зазначені в повістці (ст.22 ЗУ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію"), чим допустив порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію та чинив правопорушення, передбачене ст. 210-1 ч.3 КУпАП.
Оцінюючи зазначені в оспорюваній постанові порушення позивачем ст. 210-1 ч.3 КУпАП та ст.22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", суд керується наступним.
Частиною 3 ст. 210-1 КУпАП визначено адміністративну відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчинене в особливий період.
Статтею 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" визначені загальні обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації. Стаття містить 6 пунктів та декілька підпунктів.
Разом з тим, оспорювана постанова про адміністративне правопорушення взагалі не містить викладення самої суті адміністративного правопорушення, вчиненого ОСОБА_1 . Зокрема, не зазначено, яке саме порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію ним було вчинено. Дата, час та місце вчинення правопорушення також не зазначені. 
Посилання в постанові на порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію з формулюванням: не прибув за викликом до ТЦК та СП у строк та місце, зазначені в повістці, не може замінити собою зазначення в постанові суті адміністративного правопорушення.
Копії самої повістки, доказів вручення її військовозобов`язаному, заяви ОСОБА_1 про визнання вини ні до оспорюваної постанови, ні до відзиву відповідачем не долучено.
Інших доказів порушення позивачем законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, визначеного вимогам ст. 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та ст. 210-1 ч.3 КУпАП, відповідачем не надано.
Суд бере до уваги, що згідно оспорюваної постанови, на адресу РТЦК 30.10.2025 через електронний кабінет призовника, військовозобов?язаного від ОСОБА_1 надійшла заява, в якій він зазначив, що не оспорює допущене порушення та згоден на притягнення його до адміністративної відповідальності за його відсутності. 
Разом з тим, суд враховує позицію Верховного Суду від 08 липня 2020 року по справі № 177/525/17(2-а/177/23/17), згідно якої сам факт визнання особою вини не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень за відсутності інших належних доказів і не звільняє відповідача від доведення правомірності свого рішення.
Статтею 7 КУпАП встановлено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. При цьому, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законів.
Статтею 77 ч. 2 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Всупереч наведеним вимогам відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення і не надав доказів правомірності винесення постанови по справі про адміністративне правопорушення.
Суд також не має права самостійно вишукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки, таким чином перебиратиме на себе функції обвинувача, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У відповідності до ч. 3 ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
В силу принципу презумпції невинуватості, гарантованого ч. 3 ст. 62 Конституції України, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.
Досліджені під час судового розгляду докази у їх сукупності, не дають підстави стверджувати про наявність в діях позивача факту вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 210-1 ч.3 КУпАП.
Натомість, рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.
З огляду на викладене, суд приходить до переконання, що матеріалами справи не підтверджено факту вчинення  ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 210-1 ч.3 КУпАП та відповідачем не підтверджено належними та допустимими доказами правомірність притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вказане правопорушення.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.
Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, беручи до уваги обов`язок відповідача, як суб`єкта владних повноважень, щодо доказування правомірності свого рішення, принцип закріплений в Конституції України про необхідність доведення вини особи належними доказами, а не припущеннями та принципу, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, суд вважає, що позовні вимоги  ОСОБА_1  про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення підлягаю задоволенню, шляхом скасування постанови та закриття провадження по справі.
У силу вимог частини першої статті 139 КАС України, сплачений позивачем судовий збір в розмір 605,60 грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
На підставі викладеного та керуючись статтями 210-1 КУпАП, 73-77, 90, 205, 241-246, 251, 255, 268, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У Х В А Л И В:
Позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування рішення суб`єкта владних повноважень про притягнення до адміністративної відповідальності та закриття справи про адміністративне правопорушення - задовольнити.
Скасувати постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 за № R152401 від 30.10.2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.210-1 ч. 3 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 17000 грн.
Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.210-1 ч. 3 КУпАП - закрити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ) витрати зі сплати судового збору в розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.
Рішення може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня складання повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне рішення суду складено 20.01.2026 року.

Суддя         О.М.Боков