Справа № 521/16656/25
Номер провадження № 2/521/3051/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року          м. Одеса

Хаджибейський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Ганошенка С.А.,
за участю секретаря судового засідання Папінян В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Одеса в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами, -
ВСТАНОВИВ :
Позивач 22.09.2025 року звернувся до Хаджибейського районного суду міста Одеси з позовом до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за договорами позики від 24.09.2021 року № 3645916, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "МІОЛАН" (далі за текстом ТОВ "МІОЛАН") та  ОСОБА_1  на суму кредиту 8000, 00 грн. та від 22.10.2021 року №102673478, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "МІОЛАН" (далі за текстом ТОВ "МІОЛАН") та  ОСОБА_1  на суму кредиту 6000, 00 грн.
Загальна заборгованість за договорами позики, яка підлягає стягненню судом з відповідача складає суму заборгованості за кредитними договорами у розмірі - 78314,00 грн., а також витрат по сплаті судового збору у розмірі - 3 028, 00 грн. та на правову допомогу - 25 000 гривень.
Обґрунтовано позов було тим, що між ТОВ "МІОЛАН" та  ОСОБА_1  було укладено договори позики від 24.09.2021 року № 3645916 на суму кредиту 8000, 00 грн., та від 22.10.2021 року №102673478 на суму кредиту 6000, 00 грн. відповідно до яких ТОВ «МІОЛАН» надало відповідачці кредити у погоджених сумах, а відповідачка зобов`язалася повернути суми кредиту та сплатити відсотки за користування кредитом.
26.01.2022 року було укладено договір факторингу № 26-01/2022-83, відповідно до якого ТОВ «МІЛОАН» відступило на користь ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 3645916 від 24.09.2021 року.
10.01.2023 року було укладено договір факторингу № 10-01/2023, відповідно до якого ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» відступило на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі і за договором № 3645916 від 24.09.2021 року.
Таким чином, ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» наділено правом вимоги до відповідача за договором № 3645916 від 24.09.2021 року.
10.02.2022 року було укладено договір факторингу № 10-02/2022-50, відповідно до якого ТОВ «МІЛОАН» відступило на користь ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі і за договором №102673478 від 22.10.2021 року.
10.01.2023 року було укладено договір № 10-01/2023, відповідно до якого ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» відступило на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №102673478 від 22.10.2021 року.
Таким чином, ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» наділено правом вимоги до відповідача за договором №102673478 від 22.10.2021 року.
Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 29.09.2025 року було відкрито спрощене провадження по справі з викликом сторін.
21.11.2026 року Хаджибейським районним судом м. Одеси було ухвалено заочне рішення. 
27.12.2025 року надійшла заява адвоката Тищенка С.Ю. в інтересах  ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення.
Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 30.12.2025 року прийнято до розгляду та призначення її розгляд у судовому засіданні заяву ОСОБА_1 в особі адвоката Тищенка С.Ю. про перегляд заочного рішення. 
Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 26.01.2026 року заочне рішення від 21.11.2025 року було скасовано і справу призначено на 12 лютого 2026 року о 13 год. 00 хв. до судового розгляду в спрощеному позовному провадженні з повідомленням сторін . 
У судове засідання 12.02.2026 року сторони не з`явились, представник позивача в судове засідання не з`явився. В позовній заяві просив розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження, розгляд справи провести за його відсутності, проти ухвалення заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідач в судове засідання 12.02.2026 року не з`явилась, належним чином повідомлена була про дату, час і місце судового засідання через представника, адвоката Тищенка С.Ю. шляхом його особистої розписки про дату та час судового рішення. 
Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, ознайомившись з доводами заяви та доповнень до неї про перегляд заочного рішення, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із зобов`язального права, пов`язані з ухиленням боржника від виконання своїх обов`язків з повернення кредитних коштів кредитору, тому при вирішенні спору між сторонами слід керуватися Цивільним Кодексом України.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що між ТОВ "МІОЛАН" та  ОСОБА_1  було укладено договір позики від 24.09.2021 року № 3645916 на суму кредиту 8000,00 грн., відповідно до якого ТОВ «МІОЛАН» надало відповідачці кредит у погодженій сумі, а відповідачка зобов`язалася повернути суму кредиту та сплатити відсотки за користування кредитом.
Згідно з умовами Договору кредиту сторони погодили строк кредитування 30 днів до 14.05.2021 року (пункт 1.3., 1.4.).
Відповідно до пункту 1.5.2. договору визначено, що проценти за користування кредитом: 9 000 грн, які нараховуються за ставкою 2.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.
Пунктом 1.6. договору передбачена, що стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.
Також у пункті 2.3. визначено умови пролонгації строку кредитування на пільгових або стандартних (базових) умовах.
Пролонгація на пільгових умовах: позичальник має право неодноразово продовжувати строк кредитування, за умови, що кредитодавцем надана така можливість позичальнику відповідно до розділу 6 Правил надання фінансових кредитів (послуг) товариством, що розміщені на веб-сайті Товариства miloan.ua і є невід`ємною частиною цього договору. Для продовження строку кредитування за цим пунктом позичальник має вчинити дії передбачені розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту. Можливі періоди продовження строку кредитування, максимальні ставки комісії за управління та обслуговування кредиту наведені у таблиці: строк продовження 3 дні - максимальний розмір комісії, відсоток від поточного залишку кредиту - 3.00; строк продовження 7 днів - максимальний розмір комісії, відсоток від поточного залишку кредиту - 5.00; строк продовження - 15 днів - максимальний розмір комісії, відсоток від поточного залишку кредиту - 10.00.
Якщо позичальник здійснює продовження кредитування (пролонгацію) на пільгових умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду, на який продовжено строк кредитування, нараховуються за ставкою визначеною п. 1.5.2 договору (пункт 2.3.1.1 договору).
Відповідно до умов пункту 2.3.1.2 пролонгація на стандартних (базових) умовах: позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз, коли позичальник продовжує користуватись кредитними кошами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів, користування кредитними коштами припиняється, якщо у позичальника відсутня заборгованість перед кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту).
Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою наведеною в п. 1.6 договору.
У випадку, якщо позичальник протягом періоду, на який продовжено строк кредитування (пролонгації) стандартних (базових) умовах вчинити дії для продовження строку кредитування на пільгових умовах, такі дії зупиняють строк пролонгації на стандартних (базових) умовах до моменту спливу строку пролонгації на пільгових умовах.
З умов договору (пункту 2.3.1.2 договору) слід дійти висновку, що у разі неповернення кредиту, він автоматично пролонгується строком до 60 днів. При цьому з цього ж пункту договору видно, що у разі продовження строку кредитування на пільгових умовах, продовження строку кредитування на стандартних умовах (який не може перевищувати 60 днів) зупиняється.
Тобто, з умов договору вбачається, що кредит видано на 30 днів, однак у зв`язку з непогашенням заборгованості у вказаний термін він автоматично продовжився ще на 60 днів, тобто загальний строк кредитування - 90 днів.
Якщо врахувати дату надання кредиту 24.09.2021 року, то 90 денний строк закінчується – 23 грудня 2021 року, наданий розрахунок зроблений станом на 07.01.2022 року, тобто на 15 днів більше.
Розрахунок , тіло кредиту - 7 200 грн, проценти 30 днів (2,5%)  - 5 400 грн, проценти 60 днів (5%) 21 600 грн., таким чином заборгованість за відсотками складає 27 000 грн. 
Таким чином, з відповідача підлягає стягненню за договором договір позики від 24.09.2021 року №3645916 – 34 200 грн. (7 200 + 5 400 + 21 600) грн., 34 200 грн. плюс комісія 1520 грн., всього:- 35 720 грн. у позові заявлено до стягнення – 47 204,00 грн.. різниця становить приблизно 24,33 % від заявлених позовних вимог. 
Вимоги за ст. 625 ЦК України позивачем не заявлені, підстави для стягнення поза межами дії договору відсутні. 
Щодо договору №102673478 від 22 жовтня 2021 року судом встановлено наступне. 
Зібрані докази вказують на те, що ТОВ «МІЛОАН» і  ОСОБА_1  уклали в електронній формі кредитний договір, у якому досягли згоди з усіх істотних умов, а саме щодо розміру кредиту, порядку його надання та повернення, строку кредитування, порядку нарахування та сплати процентів, прав і обов`язків сторін, відповідальності за порушення умов договору тощо.
На виконання умов кредитного договору ТОВ «МІЛОАН» перерахувало грошові кошти (6000,00 грн) на картковий рахунок  ОСОБА_1 , яка не повернула кредит і не сплатила проценти в установлені кредитним договором строк і розмірі.
Умови кредитного договору (пункти 1.5, 1.5.2, 1.6, 2.2.1, 2.2.2, 2.2.3, 2.3.1.2) визначають розмір, підстави нарахування та порядок сплати ОСОБА_1 , процентів за користування кредитними коштами.
Так, ТОВ «МІЛОАН» надало  ОСОБА_1 , кредит 22 жовтня 2021 року у сумі 6000,00 грн., строком на 30 днів.
З 22 жовтня 2021 року до 20 листопада 2021 року тривав пільговий строк кредитування, під час якого ТОВ «МІЛОАН» нараховувало  ОСОБА_1 , проценти за стандартною ставкою 1,25 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.
Оскільки до 20 листопада 2021 року  ОСОБА_1 , не повернула кредит і продовжила користування кредитними коштами, то відповідно до пункту 2.3.1.2 кредитного договору з 20 листопада 2021 року строк кредитування був продовжений (пролонгований) на стандартних (базових) умовах. При цьому,  ОСОБА_1 , нараховуватися проценти за стандартною (базовою) процентною ставкою у розмірі 5 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.
Відтак строк кредитування за кредитним договором № 102673478 від 22 жовтня 2021 року тривав з 22 жовтня 2021 року до 19 січня 2022 року, внаслідок чого ТОВ «МІЛОАН» правомірно нарахувало № 102673478 від 22 жовтня 2021 року заборгованість за відсотками.
Розрахунок заборгованості, 1,25% за 30 днів: 2 250 грн 5% за 60 днів: 300 ? 60 = 18 000 грн, Разом проценти: 20 250 грн. Тіло – 6000 грн., відсотки - 20 250 грн. плюс комісія 660 грн., всього: 26 910 грн. 
Вимоги за ст. 625 ЦК України позивачем не заявлені, підстави для стягнення поза межами дії договори відсутні. 
Право позикодавця нараховувати проценти впродовж 60-ти днів після закінчення строку кредитного договору встановлене сторонами у пункті 4.2 кредитного договору № 102673478 від 22 жовтня 2021 року.
Кредитний договір містить повну інформацію щодо умов кредитування, а саме щодо суми та періоду надання кредиту (пункт 1.2., 1.3.) і розміру процентної ставки (пункт 1.5.2., 1.5.3), порядку надання і погашення кредиту, відповідальності за порушення умов договору.
Враховуючи зміст кредитного договору слід дійти висновку, що  ОСОБА_1 , з моменту підписання цього договору була обізнана щодо оплатності наданого кредиту, а також щодо свого обов`язку вносити плату за користування кредитом, розміру процентів, порядку їх сплати та відповідальності за прострочення погашення кредиту, та мала можливість розуміти наслідки невиконання нею взятих на себе зобов`язань протягом погодженого сторонами строку користування у вигляді сплати процентів за стандартною (базовою) ставкою, що визначена п. 1.6. Договору (5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом та з урахуванням особливостей нарахування процентів, визначених п. 2.2.3. цього Договору).
Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування
Статтею 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Положеннями частини 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно з частиною 1 статті 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання частини 2 статті 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Положеннями статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно із статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Статтею 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» передбачено, що юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.
Механізм укладення електронного договору, який має використовуватися позивачем у взаємовідносинах із позичальниками, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано Законом України «Про електронну комерцію».
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Згідно із частиною 3 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Відповідно до частини 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Договір про надання споживчого кредиту підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.
Саме така позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19, від 22 листопада 2021 року у справі №234/7719/20, від 17 січня 2022 року у справі № 234/7723/20.
Таким чином суд вважає, що вказаний кредитний договір, який укладений в електронній формі, відповідає вимогам Закону і доводить факт існування волевиявлення сторін на його укладання.
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина 1 статті 631 ЦК України).
Частиною 1 статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За змістом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як передбачено частиною 1 статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів.
За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів.
Предметом виконання грошового зобов`язання за кредитним договором є певна грошова сума, що має бути сплачена боржником кредитору.
Враховуючи презумпцію відплатності кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити проценти за користування грошовими коштами, якщо інше не встановлено договором.
При укладенні будь-якого договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору.
Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами.
При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та від 31 жовтня 2018року (№202/4494/16-ц), яка в силу частини 4 статті 263 ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 5 квітня 2023 року (справа № 910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.
У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду, уточняючи свій правовий висновок, який викладений у постанові від 18 січня 2022 року (справа 910/17048/17), щодо нарахування процентів до дня фактичного повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів, вказала на те, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).
У постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі за № 910/9072/17 зроблено висновок про те, що за приписами ст. 509, 598, 599, 631 ЦК України закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов`язань, оскільки згідно із ст. 599 ЦК України такою підставою є виконання, проведене належним чином. Тобто, кредитний договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, тому кінцева дата строку кредиту - є лише датою повернення кредиту, а не датою закінчення строку дії кредитного договору.
Аналогічний висновок наведений також у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2024 року по справі № 911/94/23.
Зобов`язання має виконуватися належним чином, у тому числі відповідно до умов договору та вимог закону.
Боржник визнається таким, що прострочив виконання зобов`язання за договором, якщо він не приступив до його виконання, тобто не виконує дій, які випливають із змісту зобов`язання, в строки, встановлені договором.
У частині 1 статті 512 ЦК України зазначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Положеннями статей 1077, 1078 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Згідно зі статтею 1081 ЦК України, клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.
Частинами 1, 2 статті 1082 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним.
Неотримання боржником письмового повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові не є перешкодою для реалізації права фактора звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду, а боржник у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог фактора, що відповідає положенням статті 124 Конституції України.
Крім того, за змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особи, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первинному кредитору і таке виконання зобов`язання є належним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли унаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
До позивача ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» перейшли права вимоги за кредитними договорами, укладеними між первісними кредиторами та відповідачкою.
Надання позивачем витягів з реєстрів боржників до договорів факторингу виключно в частині кредитних договорів, укладених між первісними кредиторами та відповідачкою ОСОБА_1 в сукупності з копіями таких договорів факторингу, актів прийому-передачі, реєстрами боржників є достатніми доказами набуття позивачем прав вимоги за цими кредитними договорами.
Вищезазначені договори факторингу ні в цілому, а ні в будь-якій із їх частин, не оспорювалися та не визнані недійсним. Будь-яких доказів на спростування достатності обсягу набутих позивачем прав вимоги за кредитними договорами до відповідача суду не надано.
Згідно сталої практики Верховного Суду доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 02 листопада 2021 року № 905/306/17, від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі № 334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі № 5026/886/2012, від 15 квітня 2024 року в справі № 2221/2373/12).
Таким чином, вищевказане свідчить про належне укладення між первісними кредиторами та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» договорів факторингу та перехід прав вимоги за кредитними договорами.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що з відповідачки  ОСОБА_1 , на користь позивача підлягає стягненню за кредитним договором № 3645916 від 24 вересня 2021 року у розмірі - 35 720 грн. а за кредитним договором № 102673478 від 22 жовтня 2021 року у розмірі 26 910 грн., а всього 62 630 грн.  
З огляду на викладене, з врахуванням того, що позивач подав достатньо доказів, які свідчать про взаємовідносини сторін та наявність заборгованості за кредитними договорами, відповідачка належним чином не виконала умови кредитного договору, допустила прострочення платежів та не подала суду жодних доказів, які би спростували позовні вимоги, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню та з відповідачки на користь позивача підлягає заявлена стягненню сума боргу за кредитними договорами у сумі 62 630 грн.
Щодо стягнення судових витрат
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України).
Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесено витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 757/29103/20-ц (провадження № 61-11792св21) зазначено, що у разі підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обґрунтованості їх вартості, витрати за такі послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги у зв`язку із розглядом конкретної справи.
У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за результатами аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. При вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що при розподілі судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2021 року у справі № 927/237/20).
На підтвердження витрат на правничу допомогу ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» надало: договір про надання правової допомоги від 01 липня 2024 року, укладений між ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» та АО «ЛІГАЛ АССІСТАНС» №01-07/2024; прайс-лист АО «ЛІГАЛ АССІСТАНС» від 01.11.2023 року №01-11/2023; заявку на надання юридичної допомоги № 1111 від 01 серпня 2025 року ; витяг з акту № 13 від 31.08.2025 року про надання юридичної допомоги з переліком наданих послуг.
З огляду на зазначене, та враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, враховуючи часткове задоволення позову, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, позицію відповідача щодо зменшення суми витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_1  на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу саме у розмірі 3 000 грн, оскільки вказана сума є співмірною зі складністю справи та обсягом виконаних фактично адвокатом робіт.
У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог позивача, відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно (заявлено до стягнення 78 314 грн., задоволено 62 630 грн., тобто різниця складає – 20,03%), понесених позивачем при зверненні з наявним позовом до суду, згідно платіжної інструкції №0555010003 від 15.09.2025 року у сумі 3028,00 грн. - 20,03 % - 2421.49 грн. 
На підставі статей 11, 207, 509, 516, 525, 526, 530, 610, 612, 626, 627, 628, 1049, 1054, 1077, 1078, 1082 ЦК України, керуючись статтями 4, 5, 7, 12, 13, 19, 48, 76-81, 89, 133, 141, 211, 223, 247, 258-259, 263-265, 279, 353, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до  ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» (Код ЄДРПОУ 44276926, місцезнаходження: 01133, м. Київ, вул. Мечнікова, 3, офіс 306) заборгованість за кредитними договорами № 3645916 від 24 вересня 2021 року та № 102673478 від 22 вересня 2021 року у розмірі  62 630 гривень.

Стягнути з  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» (місцезнаходження: вул. Мечнікова, буд. № 3, офіс 306, м. Київ, 01133, код ЄДРПОУ: 44276926) витрати по сплаті судового збору в розмірі 2421.49 гривень, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок.

У задоволенні інших вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 – ти з дня ухвалення рішення.
Повний текст рішення складено та підписано суддею 17.02.2026 року.

Суддя Сергій ГАНОШЕНКО