справа № 631/420/25
провадження № 3/631/20/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

22 квітня 2026 року    селище Нова Водолага

Суддя Нововодолазького районного суду Харківської області Трояновська Тетяна Михайлівна, розглянувши адміністративний матеріал, що надійшов від відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області відносно:
ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , 
про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

До Нововодолазького районного суду Харківської області від відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області для розгляду по суті надійшов адміністративний матеріал, складений відносно ОСОБА_1  про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 308426, складеного 22 квітня 2025 року поліцейським відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області старшим сержантом поліції Шарапою Костянтином Сергійовичем, убачається, що 22 квітня 2025 року о 11 годині 08 хвилин за адресою: Харківська область, Харківський район, селище Нова Водолага, вулиця Ювілейна, поблизу будинку № 20, водій ОСОБА_1 керував мопедом невстановленої марки (моделі) з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота, хитка хода. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законодавством порядку водій відмовився, як на місці зупинки транспортного засобу, так і у медичному закладі. Водій ОСОБА_1 від керування відсторонений. Правопорушення вчинено повторно протягом року, водій притягувався до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення постановою Нововодолазького районного суду Харківської області від 02 квітня 2025 року по справі № 631/273/25.
Як зазначено у протоколі про адміністративне правопорушення, своїми діями ОСОБА_1 порушив пункт 2.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, за що передбачена відповідальність за частиною 2 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
У судові засідання  ОСОБА_1 жодного разу не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до приписів Кодексу України про адміністративні правопорушення. Разом із тим, ОСОБА_1 скористався своїм правом, передбаченим статтею 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення, щодо участі у розгляді справи через свого представника – адвоката Мезіна Віталія Вікторовича. Адвокат Мезін Віталій Вікторович, який діє на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії АХ № 1257304 від 01 травня 2025 року направив на адресу суду письмові пояснення, що були зареєстровані за вхідним № 2766/25-вх. відповідно до яких вказав, що  ОСОБА_1 був зупинений працівниками поліції на підставі того, що він нібито керував транспортним засобом без мотошолома, проте останній керував електросамокатом (електроскутером), який, згідно з чинним законодавством України, не є механічним транспортним засобом, а вважається засобом персональної мобільності. Відповідно до пунктів 1.10 та 1.11 Правил дорожнього руху, електроскутери, які не перевищують потужність електродвигуна 3 кВт, не підлягають обов`язковій реєстрації, керування ними не потребує посвідчення водія, а також не передбачає обов`язкового використання мотошолома. Захисник звернув увагу суду, що відсутні будь-які письмові докази або перевірка технічних характеристик електроскутера — зокрема щодо наявності чи відсутності у нього електродвигуна потужністю понад 3 кВт. Таким чином, на думку адвоката, працівниками поліції не було доведено, що електроскутер є механічним транспортним засобом, а ОСОБА_1 є суб`єктом адміністративної відповідальності. Як вказав ОСОБА_2 , у протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 308426 взагалі не ідентифіковано тип засобу пересування, а вказано «невстановленого типу», що свідчить про відсутність належної правової кваліфікації події та фактично недоведеної підстави зупинки. Працівниками поліції не було задокументовано та не доведено належними й допустимими доказами факту порушення водієм Правил дорожнього руху, які б згідно статті 35 Закону України «Про Національну поліцію» давали право останнім здійснити закону зупинку транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 . Жодного адміністративного стягнення з приводу керування транспортним засобом без мотошолому відносного ОСОБА_1 застосовано не було.
Також, у протоколі зазначено, що особу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було встановлено відповідно до посвідчення водія серії НОМЕР_2 , проте на момент зупинки посвідчення водія при ньому не було, що підтверджено даними відеозаписів з нагрудної камери працівників поліції.
Представник Терешкіна Ю. В. відмітив, що у протоколі про адміністративне правопорушення уповноваженою особою зазначено про підозру керування ОСОБА_1 мопедом з явними ознаками алкогольного сп`яніння, однак жодних явних ознак сп`яніння у останнього не виявлено, що також вбачається з відеозаписів, долучених до матеріалів справи. Підозра була обґрунтована виключно тим, що в минулому ОСОБА_1 вже притягувався до адміністративної відповідальності за статтею 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що не є законною підставою для звинувачення або складання нового протоколу. Також представник звертає увагу суду на те, що направлення на медичний огляд було виписано, але пройти медичний огляд ОСОБА_1 фактично не було запропоновано. 
На думку сторони захисту, зупинка транспортного засобу була безпідставною, працівник поліції, який безпосередньо спілкувався з водієм, мав упереджене ставлення, ознаки алкогольного сп`яніння були вигадані. Таким чином, працівники поліції скористалися стресовим станом водія, видумавши ознаки алкогольного сп`яніння, а також навмисно приховали від водія правові наслідки складення протоколу за вказаною статтею.
Також представник ОСОБА_1 звернув увагу суду, що останнього не було офіційно відсторонено від керування транспортним засобом, не складений відповідний акт про відсторонення, відсутнє розпорядження про припинення руху тощо. Більше того, після складання протоколу, ОСОБА_1 не заборонили продовжити рух, що свідчить про відсутність реальної підозри у сп`янінні або свідоме порушення порядку дій працівниками поліції. За встановлених обставин даної справи про адміністративне правопорушення в їх сукупності, сторона захисту вважає, що направлені до суду матеріали про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 та їх аргументація у цілому не підтверджують, що у діях останнього наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а тому провадження у справі підлягає закриттю за відсутності складу адміністративного правопорушення.
У судове засідання, призначене на 22 квітня 2026 року, представник ОСОБА_1 – адвокат Мезін Віталій Вікторович не з`явився. Разом із тим, звернувся на адресу суду з клопотанням, що було зареєстроване за вхідним № 2635/26-вх., відповідно до якого просив взяти до уваги раніше подані письмові пояснення та закрити провадження у справі щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за статтею 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, розгляд справи провести за відсутності останнього та його адвоката.
З цього приводу слід зазначити, що відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», суди повинні неухильно виконувати вимоги статті 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення, щодо розгляду справи про адміністративні правопорушення у присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності зазначеної особи, це можливо у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце та час розгляду і від неї не надійшло клопотання про його відкладення.
Частиною 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що українські суди при вирішенні справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі – Конвенція), встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Ратифікуючи Конвенцію, Україна взяла на себе обов`язки гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.
Поняття справедливого судового розгляду передбачає можливість для особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, бути присутнім на засіданні для надання пояснень та доказів. Ця можливість випливає із об`єкта і цілі статті 6 Конвенції, оскільки здійснення прав, гарантованих статтею 6 Конвенції, передбачає можливість вказаної особи бути вислуханою, а також необхідність перевірити точність її тверджень і співставити їх з матеріалами судової справи.
Разом з тим, керуючись практикою Європейського суду з прав людини, суд виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статі 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава – учасниця цієї Конвенції в праві встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. 
З цього приводу прецедентним є рішення Європейського суду з прав людини у справі «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року, в якому зазначено, що право на суд не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.
З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду з прав людини вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом та потребою з боку держави регулювання доступу до суду.
Положеннями статті 277 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено п`ятнадцятиденний строк розгляду справ про адміністративні правопорушення, при цьому частиною 6 статті 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначає кінцевий строк притягнення до адміністративної відповідальності, який становить один рік з дня вчинення правопорушення.
З матеріалів справи вбачається, що протокол про адміністративне правопорушення, складений відносно ОСОБА_1 надійшов на адресу суду для розгляду по суті 28 квітня 2025 року та неодноразово розгляд справи відкладався, у тому числі через неявку ОСОБА_1 та його представника. 
Також суд бере до уваги, що у ОСОБА_1 та його представника було достатньо часу для надання доказів, які вони вважали за необхідне дослідити у судовому засідання, або заявити будь-які клопотання для розгляду у судовому засіданні, чого зроблено не було. 
При цьому суддя зауважує, що безпідставне умисне затягування розгляду справи нівелює завдання Кодексу України про адміністративні правопорушення, яким є охорона конституційного ладу України, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції, законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (стаття 1 Кодексу України про адміністративні правопорушення). 
У даній справі суддя виходить з того, що представник особи, яка притягається до адміністративної відповідальності виклав свою позицію письмово, у тому числі у попередніх судових засіданнях.
З огляду на що, виходячи з вище зазначених правових норм та беручи до уваги те, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов`язана добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки вважає за можливе закінчити розгляд справи у її відсутність, адже (з огляду на викладене в сукупності) розгляд судом цієї справи за відсутності особи, що притягується до адміністративної відповідальності та її представника, однак при наявності пояснень, здійснюється на підставі загальних засад і відповідає конституційному принципу верховенства права. Це не призведе до обмежень прав і свобод людини і громадянина, а забезпечить оперативний і об`єктивний судовий контроль за виконанням завдань Кодексу України про адміністративні правопорушення, визначених у статті 1 вказаного Кодексу. Тим більше, що положення статті 268 Кодексу України про адміністративні не містять імперативної заборони щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення за статтею 130 Кодексу України про адміністративні за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.
Суддя, вивчивши пояснення, дослідивши матеріали адміністративної справи у відповідності до положень статті 252 Кодексу України про адміністративні правопорушення, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, приходить до наступного.
Положення частин 1 та 2 статті 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачають, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
У відповідності до приписів частини 1 статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення адміністративне правопорушення (проступок) – це протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свобод громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Статтею 23 Кодексу України про адміністративне правопорушення передбачено, що адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.
Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (стаття 245 Кодексу України про адміністративне правопорушення).
При цьому, положеннями статті 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
У постанові Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у статтях 247 та 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283, 254 Кодексу України про адміністративні правопорушення. У постанові, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
Статтею 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Водночас, положеннями статті 252 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Правові та соціальні основи дорожнього руху з метою захисту життя та здоров`я громадян, створення безпечних і комфортних умов для учасників руху та охорони навколишнього природного середовища визначені положеннями Закону України від 30 червня 1993 року № 3353-ХІІ «Про дорожній рух», частина 1 статті 14 якого обумовлює, що учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.
До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, особи, які рухаються в кріслах колісних, велосипедисти, погоничі тварин.
Учасники дорожнього руху зобов`язані, зокрема, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, тощо (частина 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух»).
Приписами пункту 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.
Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України встановлюються Правилами дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі – Правила дорожнього руху), пункт 1.3 яких передбачає, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
У пункті 1.9 Правил дорожнього руху встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Відповідно до пункту 1.10 Правил дорожнього руху, водій – особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста – машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.
Пунктом 2.5 Правил дорожнього руху встановлено, що водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
При цьому водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (пункт 2.9 «А» Правил дорожнього руху).
Відповідальність за порушення вимог пункту 2.5 Правил дорожнього руху передбачена статтею 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, об`єктивна сторона якої полягає в керуванні транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, також передача керування транспортними засобами особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння, а так само і ухилення осіб від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп`яніння.
Аналіз вищенаведеної норми права свідчить про те, що її диспозиція містить кілька окремих складів адміністративного правопорушення, які є самостійними і відрізняються за своєю об`єктивною стороною, тобто за характером вчинених особою дій, за які цю особу може бути притягнуто до адміністративної відповідальності. Такі дії, зокрема, можуть виражатися у керуванні транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння; передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння, або відмові особи, яка керує транспортним засобом, від проходження огляду на стан сп`яніння.
При цьому, проходження в установленому порядку медичного огляду з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, за наявності для того підстав, є обов`язком водія, а не його правом.
Процедура виявлення у водіїв ознак алкогольного сп`яніння та проведення огляду водіїв на стан алкогольного сп`яніння визначена положеннями статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення, «Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України № 1452/735 від 09 листопада 2015 року, а також «Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції і проведення такого огляду», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 № 1103.
Частинами 2 та 3 статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення чітко визначено, що огляд особи, яка керувала транспортним засобом, морським, річковим, малим, спортивним судном або водним мотоциклом, на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.
У разі незгоди особи, яка керувала транспортним засобом, морським, річковим, малим, спортивним судном або водним мотоциклом, на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я. Перелік закладів охорони здоров`я, яким надається право проведення огляду особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, затверджується управліннями охорони здоров`я місцевих державних адміністрацій. Проведення огляду осіб на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, в інших закладах забороняється.
Огляд особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, проведений з порушенням вимог цієї статті, вважається недійсним.
Направлення особи для огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду здійснюються в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (частини 5 та 6 статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення).
Згідно положень пункту 2 розділу І «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України № 1452/735 від 09 листопада 2015 року (далі – Інструкція), огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі – поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.
Ознаками алкогольного сп`яніння є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці (пункт 3 розділу І Інструкції).
Згідно з пунктом 1 розділу ІІ Інструкції (тут й далі у редакції, що була чинною на день вчинення адміністративного правопорушення), за наявності ознак, передбачених пунктом 3 розділу І цієї Інструкції, поліцейський проводить огляд на стан сп`яніння за допомогою спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом. 
Огляд на стан сп`яніння проводиться: поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом (далі – спеціальні технічні засоби); лікарем закладу охорони здоров`я (у сільській місцевості за відсутності лікаря – фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту, який пройшов спеціальну підготовку) (пункт 6 розділу І Інструкції).
Відповідно до пункту 7 розділу І зазначеної вище Інструкції, у разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров`я, якому надано право на його проведення відповідно до статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – заклад охорони здоров`я). 
У розумінні вимог статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення та пункту 7 розділу І «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України № 1452/735 від 09 листопада 2015 року, огляд у закладі охорони здоров`я проводиться лише у разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейськими.
Крім того, процедура направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (далі – огляд), і проведення такого огляду визначена у «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а також проведення такого огляду», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1103 від 17 грудня 2008 року (далі – Порядок).
Так, відповідно до пунктів 2, 3, 6 та 7 Порядку огляду підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (далі - стан сп`яніння), згідно з ознаками такого стану, установленими МОЗ і МВС. Огляд проводиться: поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів (законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, які відповідають вимогам законодавства про метрологію та метрологічну діяльність); лікарем закладу охорони здоров`я (в сільській місцевості за відсутності лікаря - фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту, який пройшов спеціальну підготовку). Водій транспортного засобу, що відмовився від проведення огляду на місці зупинки транспортного засобу або висловив незгоду з його результатами, направляється поліцейським для проведення огляду до відповідного закладу охорони здоров`я. Огляд може також проводитися в спеціально обладнаних пересувних пунктах (автомобілях), що належать закладам охорони здоров`я і відповідають установленим МОЗ вимогам.
Поліцейський забезпечує проведення огляду водія транспортного засобу в закладі охорони здоров`я не пізніше ніж протягом двох годин з моменту виявлення відповідних підстав.
При цьому, у разі відмови водія транспортного засобу від проведення огляду в закладі охорони здоров`я поліцейський із застосуванням технічних засобів відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів в присутності двох свідків складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки сп`яніння і дії водія щодо ухилення від огляду (пункт 8 Порядку).
Отже, законодавець саме з метою забезпечення безпеки дорожнього руху, життя та здоров`я його учасників, поклав на водіїв транспортних засобів додаткові обов`язки, зокрема – пройти на вимогу працівника поліції в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного чи наркотичного сп`яніння.
З матеріалів справи вбачається, що протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 308426 від 22 квітня 2025 року, складений саме за те, що 22 квітня 2025 року о 11 годині 08 хвилин ОСОБА_1 керував мопедом невстановленої марки (моделі) з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота, хитка хода. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законодавством порядку водій відмовився, як на місці зупинки транспортного засобу, так і у медичному закладі. Правопорушення вчинено повторно протягом року.
Вказаний протокол про адміністративне правопорушення складений уповноваженою державою особою і в порядку передбаченому чинним законодавством.
Незважаючи на те, що ОСОБА_1 не визнає своєї провини та вважає, що не є суб`єктом відповідальності за частиною 2 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, факт наявності в діях останнього порушення пункту 2.5 Правил дорожнього руху підтверджується сукупністю даних, що містяться в наступних належних та допустимих доказах, безпосередньо досліджених в судовому засіданні, а саме:
даними протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 308426, складеному 22 квітня 2025 року поліцейським відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області старшим сержантом поліції Шарапою Костянтином Сергійовичем, у якому зафіксовано, що 22 квітня 2025 року о 11 годині 08 хвилин за адресою: Харківська область, Харківський район, селище Нова Водолага, вулиця Ювілейна, поблизу будинку № 20, водій ОСОБА_1 керував мопедом невстановленої марки (моделі) з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота, хитка хода. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законодавством порядку водій відмовився, як на місці зупинки транспортного засобу, так і у медичному закладі. Водій ОСОБА_1 від керування відсторонений. Правопорушення вчинено повторно протягом року, водій притягувався до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення постановою Нововодолазького районного суду Харківської області від 02 квітня 2025 року по справі № 631/273/25. Від підпису вказаного протоколу ОСОБА_1 відмовився;
рапортом поліцейського сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області старшого сержанта поліції Костянтина Шарапи, який 22 квітня 2025 року доповів начальнику відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області полковнику поліції Аркадію Глущенку, про те, що 22 квітня 2025 року під час виконання службових обов`язків в складі наряду Водолага 37 об 11 годині 08 хвилин було зупинено транспортний засіб – мопед, не визначеної марки та моделі, під керуванням водія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який керував транспортним засобом без шолома. Під час спілкування з водієм, у останнього було помічено явні ознаки алкогольного сп`яніння та запропоновано пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законодавством порядку, проте ОСОБА_1 відмовився в категоричній формі. В подальшому під час перевірки документів було встановлено, що ОСОБА_1 позбавлений права керування транспортними засобами відповідно до постанови Нововодолазького районного суду Харківської області, внаслідок чого відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення за частиною 2 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення та винесено постанову за частиною 4 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, після чого відсторонено від керування;
актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, який є додатком 2 до Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України № 1452/735 від 09 листопада 2015 року (пункт 10 розділу ІІ), складеним поліцейським сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області старшим сержантом поліції Шарапою Костянтином Сергійовичем, відповідно до якого у зв`язку із виявленими ознаками алкогольного сп`яніння: різкий запах алкоголю з порожнини рота, хитка хода, ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився під відеозапис на портативний відеореєстратор TESCAR-1113057280-6;
направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (додаток 1 до Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (пункт 8 розділу ІІ), з якого убачається, що 22 квітня 2025 року об 11 годині 30 хвилин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за результатами виявленими ознаками сп`яніння: різкий запах алкоголю з порожнини рота, хитка хода, направлявся до Комунального некомерційного підприємства «Нововодолазька центральна лікарня». Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку водій відмовився під відеозапис на портативний відеореєстратор TESCAR-1113057280-6;
фототаблицею.
З постанови судді Нововодолазького районного суду Харківської області від 02 квітня 2025 року у справі з єдиним унікальним № 631/273/25 (провадження № 3/631/184/25) встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однією тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що дорівнює 17000 гривень 00 копійок з позбавленням права керування строком на один рік.
Також, у судовому засіданні були досліджені та відтворені відеозаписи, що долучені до матеріалів справи, а саме записи з: автомобільного реєстратора 70 mai Dash Cam Pro Pius A500, інвентаризаційний номер 1113057442-8, портативних відеореєстраторів «ТЕСSAR BDC-53-02», інвентаризаційний номер 1113057280-4, інвентаризаційний номер 1113057280-6(1), інвентаризаційний номер 1113057280-6(2), інвентаризаційний номер 1113057280-6(3), на яких відображено перебіг подій, що мали місце 22 квітня 2025 року, а саме як о 11 годині 08 хвилин по проїжджій частині дороги перед автомобілем патрульної поліції виїжджає чоловік на мопеді без одягнутого мотошолома та за останнім прямує екіпаж патрульної поліції. Після зупинки на узбіччі дороги до водія підходять працівники поліції представляються, повідомляють про здійснення відеофіксації та причину зупинку, а саме руху на транспортного засобі з електродвигуном без одягнутого мотошолома. О 11 годині 10 хвилин працівник поліції звертається до водія з проханням надати посвідчення водія та документи на транспортний засіб. Водій повідомляє, що документів не має, що це електроскутер з потужністю до 1500 Вт. Працівник поліції просить чоловіка надати документи, що посвідчують його особу, на що останній запитує на підставі якого нормативного акту він повинен це робити. Поліціант повідомляє, що ця вимога передбачена статтею 32 Закону України «Про Національну поліцію» та ще раз звертається з проханням до водія надати документи, що посвідчують його особу. Подивившись свою сумку, водій зазначає, що ніяких документів з собою немає, окрім банківської картки, та пропонує поїхати до нього додому. Через деякий час водій представляється як ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , називає адресу місця проживання та повідомляє про втрату права керування. О 11 годині 14 хвилин працівник поліції пропонує ОСОБА_1 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатору «Drager Alcotest», у зв`язку із наявними у нього ознаками, на що водій відразу відмовляється. Тоді поліціянт запитує чи розуміє він наслідки такої відмови та роз`яснює, що у разі відмови водія від проходження огляду на стан сп`яніння в установленому законом порядку відносно нього буде складений протокол про адміністративне правопорушення за статтею 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення за порушення пункту 2.5 Правил дорожнього руху, на що ОСОБА_1 відповідає, що зрозуміло. Після цього працівник поліції повторно пропонує ОСОБА_1 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатору «Drager Alcotest» або проїхати до медичного закладу, на що останній відмовляється та повідомляє, що не бажає проходити огляд. Надалі працівник поліції зазначає, що відносно водія буде складений протокол про адміністративне правопорушення за статтею 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, на що ОСОБА_1 відповідає «складайте», а також зазначає, що їх не повинно хвилювати в якому стані він керує велосипедом. О 11 годині 16 хвилин водій звертаючись до поліціянта вказує, що вони можуть складати протокол, якщо їм нічого робити та повідомляє, що один екіпаж поліції він вже відправив воювати. Під час спілкування з ОСОБА_1 працівник поліції з`ясовує, що останній у цьому році вже притягувався до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення та о 11 годині 30 хвилин запитує чим закінчився розгляд справи у суді. Водій повідомляє, що згідно постанови суду його позбавлено права керування транспортними засобами, але з вказаними судовим рішенням він не згодний, проте його не оскаржував та транспортними засобами не керує. Надалі, об 11 годині 33 хвилини, працівник поліції пропонує ОСОБА_1 ознайомитись з пам`яткою про права, передбачені Конституцією України та Кодексом України про адміністративні правопорушення, на що останній в категоричній формі відмовляється, тоді працівник поліції починає зачитувати їх водію вголос. ОСОБА_1 зазначає, що нічого підписувати не буде та повторює, що один екіпаж патрульної поліції вже воює. Працівники поліції вкотре просять ОСОБА_1 надати документи, що посвідчують його особу, але останній відповідає, що нічого підписувати не буде, але все ж таки відкриває у телефоні застосунок «Дія», з якого працівники поліції роблять фотографію паспорта громадянина України на його ім`я в електронному вигляді та починають процес складання адміністративного матеріалу. О 11 годині 53 хвилини ОСОБА_1 повідомляє, що ніяких документів він підписувати не бажає та не буде, наполягав, що його транспортний засіб відноситься до категорії електровелосипедів та електроскутарів, прискорював дії працівників поліції. 
З долучених відеозаписів вбачається, що о 13 годині 01 хвилину працівник поліції зачитав ОСОБА_1 вголос зміст протоколу про адміністративне правопорушення за частиною 2 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення та запропонував отримати його копію, на що останній відповів відмовою. Також ОСОБА_1 відмовився поставити підпис у самому протоколі, акті огляду та інших документах. О 13 годині 03 хвилини працівник почав процес розгляду справи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 4 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Після чого о 13 годині 23 хвилини працівник поліції повідомляє ОСОБА_1 , що від керування транспортним засобом його відсторонено та заборонено сідати за кермо, на що останній повідомив, що знає про це. Також працівник поліції роз`яснив, що якщо той сяде за кермо відносно нього буде повторно складений протокол про адміністративне правопорушення за статтею 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а також те, що він повинен вести свій транспортний засіб в руках або вони можуть його евакуювати. ОСОБА_1 запевнив, що за кермо сідати не буде й потреби евакуйовувати транспортний засіб не має.
Як встановлено з досліджених у судовому засіданні всіх відеозаписів, ніякого фізичного чи психологічного тиску з боку працівників поліції до ОСОБА_1 застосовано не було. Ознак упередженого ставлення до ОСОБА_1 з боку працівників поліції, як було зазначено представником – адвокатом Мезіним В. В. у своїх поясненнях, судом не вбачається, працівники поліції поводили себе чемно, намагались не реагувати на репліки водія. При цьому, із досліджених у судовому засіданні відеозаписів можливо стверджувати, що транспортний засіб, яким керував ОСОБА_1 , явно не відноситься до категорії велосипедів.
Будь-яких порушень при проведенні фіксації вчиненого адміністративного правопорушення та збирання доказів, судом не встановлено. Відеозаписи працівниками поліції вілися безперервно. Підстав уважати, що відеозаписи, які долучені до матеріалів справи, є змонтовані з метою неправомірного притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності у суду немає та останнім не доведено. Ознак фальсифікації вказані записи не містять. До того ж, на відеозаписах чітко зафіксовані обставини справи згідно викладеної у протоколі суті правопорушення, а саме: підтвердження факту відмови водія, який керує транспортним засобом, від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння як на місці зупинки транспортного засобу, так і у медичному закладі.
Поряд з цим, належить взяти до уваги й те, що протокол про адміністративне правопорушення та інші процесуальні документи складені уповноваженою державою особою. Однак, ОСОБА_1 , скориставшись своїм правом на захист, звернувшись за допомогою до адвоката, не скористався своєю процесуальною можливістю та не звернувся із скаргами на дії працівників поліції до їх безпосереднього керівництва з метою ініціювання службової перевірки або притягнення до дисциплінарної відповідальності посадових осіб, якими були складені відповідні процесуальні документи у цій справі.
Також, матеріали справи не містять відомостей про те, що стороною захисту подавалася заява у порядку, передбаченим чинним Кримінальним процесуальним кодексом України, до правоохоронних органів щодо фальсифікації матеріалів справи або про перевищення працівниками поліції своїх повноважень при виконанні ними своїх службових обов`язків при складанні адміністративного матеріалу відносно ОСОБА_1 за частиною 2 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Як й не надано доказів того, що ОСОБА_1 або його захисник звертались до суду в порядку, передбаченому нормами Кодексу адміністративного судочинства України, щодо оскарження дій або бездіяльності відповідних посадових осіб – працівників поліції. А тому доводи про те, що працівники поліції під час складення протоколу та інших матеріалів справи порушили вимоги чинного законодавства є необґрунтованими та суд ставиться до них критично.
В цілому протокол про адміністративне правопорушення складений з дотриманням вимог статтей 254 – 256 Кодексу України про адміністративні правопорушення та містить всі необхідні для розгляду справи відомості, будь-яких істотних недоліків при його складанні, які б тягли за собою визнання цього протоколу недопустимим доказом, не вбачається. Достовірність відомостей, зазначених у протоколі, сумнівів не викликає, оскільки ці відомості узгоджуються з іншими доказами, доданими до протоколу.
Також, з огляду на те, зазначені події були зафіксовані поліцейськими за допомогою технічних засобів відеозаписів, і відеозаписи були долучені до протоколу про адміністративне правопорушення, суд вважає, що проведення огляду та складання протоколу про адміністративне правопорушення відбулося з дотриманням вимог закону, у тому числі статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Водночас, суд звертає увагу на те, що досліджені у судовому засіданні відеозаписи є об`єктивними доказами, оскільки містить у собі фактичні дані, які вказують на те, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом, маючи ознаки алкогольного сп`яніння, від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або у медичному закладі, відмовився.
В цілому, протокол про адміністративне правопорушення не містять істотних розбіжностей, а інші матеріали справи в їх сукупності підтверджують фактичні обставини справи, порушень вимог статті 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не встановлено.
Беручи до уваги, що суду не було надано будь-яких фактичних відомостей на підтвердження того, що ОСОБА_1 не керував транспортним засобом, а також щодо незаконності дій працівників поліції під час проведення ними огляду водія на стан алкогольного сп`яніння й складення ними протоколу та інших процесуальних документів за цією справою, а матеріали справи не містять відповідних доказів, суд дійшов висновку, що відомості, які зафіксовані в письмових доказах та долучені до матеріалів справи, відповідають дійсності.
Крім того, суд бере до уваги, що Верховний Суд у постанові від 06 липня 2021 року у справі № 720/49/19 зауважив, що за наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли вони: прямо та істотно порушують права і свободи людини; та/або надають підстави для сумнівів у достовірності отриманих фактичних даних, які не видалося за можливе усунути в ході судового розгляду.
У даній справі суд вважає такий підхід правильним, оскільки він ґрунтується на розумінні, що для прийняття рішення у справі суд має отримати якомога більшу інформацію щодо фактичних обставин, важливих для вирішення справи, забезпечивши сторонам можливість у змагальній процедурі перевірити та заперечити цю інформацію. Виключення доказів, які можуть мати стосунок до важливих фактів справи, є крайнім заходом, який має застосовуватися у разі, якщо іншими засобами неможливо усунути фактори, які перешкоджають забезпеченню справедливого судового розгляду.
Безумовно, істотне порушення фундаментальних прав і свобод особи не може бути терпимим у правосудді, і суди мають протистояти таким порушенням для того, щоб органи правопорядку не перетворили такі методи у звичайну практику. Водночас порушення тих чи інших численних формальностей, які регулюють порядок чи окремих процесуальних дій і які жодним чином не зачіпають права і свободи особи, мають оцінюватися виходячи з балансу конкуруючих інтересів: потреби суспільства у розкритті правопорушення і покаранні винуватця та важливості тих формальностей для забезпечення справедливості розгляду справи в цілому.
Як вже зазначалося, проведення огляду на стан сп`яніння здійснюється в порядку, встановленому статтею 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення, відповідно до «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України № 1452/735 від 09 листопада 2015 року та «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції і проведення такого огляду», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1103 від 17 грудня 2008 року.
Разом з тим в цій справі не установлено факту істотного порушення указаних положень щодо алгоритму огляду та фундаментальних прав і свобод особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Слід зазначити, що вирішуючи справу суд має приймати інформоване рішення, тобто робити свої висновки щодо фактичних обставин, важливих для вирішення справи, виходячи з усієї релевантної інформації, яку сторонам вдалося отримати і надати суду.
Правила недопустимості доказів становлять собою обмеження цього загального принципу, дозволяючи або зобов`язуючи виключати з процесу доказування інформацію, яка потенційно може мати істотне, а іноді й вирішальне значення для справи.
Тому виключення потенційно важливих відомостей, тобто визнання їх недопустимими незалежно від їх стосунку до справи і доказового значення, є крайнім заходом, до якого слід звертатися у разі, якщо іншими засобами неможливо забезпечити справедливого судового розгляду.
В основі створення правил про недопустимість доказів лежать кілька міркувань.
Насамперед це виключення потенційно недостовірних доказів або доказів, достовірність яких неможливо перевірити.
Також запровадження правил про недопустимість доказів має за мету створити стримуючий ефект для державних органів. Загроза виключення доказів, отриманих внаслідок істотного порушення фундаментальних прав і свобод людини, знеохочує органи правопорядку вдаватися до таких порушень.
Тому концепція, що лежить в основі правил щодо допустимості доказів, на переконання суду, виходить з розуміння, що в центрі уваги суду, який вирішує питання про допустимість доказу, мають знаходитися права особи і виправданість їх обмеження державою, незалежно від того, яким саме представником держави ці права обмежуються.
Водночас, порушення численних формальностей, які регулюють порядок складання процесуальних документів чи окремих процесуальних дій, але жодним чином не зачіпають права і свободи особи, мають оцінюватися виходячи з балансу конкуруючих інтересів: потреби суспільства у розкритті порушення і покаранні винуватця та важливості тих формальностей для забезпечення справедливості розгляду справи в цілому.
Верховний Суд у постанові від 01 грудня 2020 року у справі № 318/292/18 зазначав, що норми закону не передбачають, що будь-яке формальне недотримання вимог процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання доказу недопустимим. Натомість закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи».
Суд в цій справі вважає такий підхід, сформований Верховним Судом, правильним, оскільки він ґрунтується на розумінні, що для прийняття рішення у справі суд має отримати якомога більшу інформацію щодо фактичних обставин, важливих для вирішення справи, забезпечивши сторонам можливість у змагальній процедурі перевірити та/або заперечити цю інформацію.
Що стосується посилання сторони захисту на те, що транспортний засіб, яким керував ОСОБА_1 , – електроскутер не відноситься до механічного транспортного засобу, а отже він не є суб`єктом відповідальності за частиною 2 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення та на нього не розповсюджуються приписи пункту 2.5 Правил дорожнього руху, а також вимоги щодо керування ним виключно у мотошоломі, то суд вважає їх безпідставними, внаслідок власного тлумачення норм чинного законодавства.
Так, під судового розгляду справи достовірно встановлено, що ОСОБА_1 22 квітня 2025 року керував транспортним засобом – електромопедом, при цьому будь-яких документів, в яких б були відображені технічні його характеристики, як-то назва, ємність акумулятора, потужність мотору тощо, надано не було ані працівникам поліції, а ні суду.
У пункті 1.10 Правил дорожнього руху зазначається, що транспортний засіб – це пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів.
Даний термін охоплює всі види транспортних засобів, які можуть рухатися дорогами загального користування.
Транспортні засоби поділяють на механічні та немеханічні.
До немеханічних транспортних засобів належать ті, які призначені для руху в складі з механічним транспортним засобом (причепи, напівпричепи) або приводяться в рух за допомогою мускульної сили людей (велосипеди тощо) або тварин (гужові вози, сани тощо).
Механічний транспортний засіб – транспортний засіб, що приводиться в рух з допомогою двигуна. Цей термін поширюється на трактори, самохідні машини і механізми, а також тролейбуси та транспортні засоби з електродвигуном потужністю понад 3 кВт; мопед – двоколісний транспортний засіб, який має двигун з робочим об`ємом до 50 куб.см або електродвигун потужністю до 4 кВт. 
Відтак, з указаних термінів слідує, що поняття «транспортний засіб» та «механічний транспортний засіб» можна трактувати як два різні поняття: в широкому – транспортний засіб, у тому числі і електроскутер, електромопед, й у вузькому – механічний транспортний засіб.
У статті 1 Закону України від 24 лютого 2023 року № 2956-ХІ «Про деякі питання використання транспортних засобів, оснащених електричними двигунами, та внесення змін до деяких законів України щодо подолання паливної залежності і розвитку електрозарядної інфраструктури та електричних транспортних засобів» міститься визначення, що електричний колісний транспортний засіб – дво- і більше колісний транспортний засіб, оснащений виключно електричними тяговими двигунами (одним чи декількома) та системою акумулювання електричної енергії (акумуляторною батареєю), яка має технічні можливості заряджатися від зовнішнього джерела електричної енергії; легкий персональний електричний транспортний засіб – колісний транспортний засіб, який оснащений та приводиться в рух виключно електричними тяговими двигунами (одним чи декількома) із потужністю у діапазоні до 1000 Вт, системою акумулювання електричної енергії (акумуляторною батареєю), яка здатна заряджатися шляхом підключення до зовнішнього джерела електричної енергії, з одним, двома, трьома або чотирма колесами, який має максимальну конструктивну швидкість у діапазоні до 25 кілометрів на годину; низькошвидкісний легкий електричний транспортний засіб – колісний транспортний засіб, який оснащений та приводиться в рух виключно електричними тяговими двигунами (одним чи декількома), системою акумулювання електричної енергії (акумуляторною батареєю), яка здатна заряджатися шляхом підключення до зовнішнього джерела електричної енергії, із двома, трьома або чотирма колесами, який має максимальну конструктивну швидкість, що є меншою або дорівнює 50 кілометрів на годину та більшою за 10 кілометрів на годину, та споряджену масу не більше ніж 600 кілограмів.
Таким чином електоскутери, електросамокати, гіроскутери та інша подібна техніка офіційно визнаються транспортними засобами.
Крім того, з правових висновків, викладених Касаційним кримінальним судом у складі Верховного Суду у своїх постановах, слідує, що будь-який транспортний засіб, що приводиться в рух за допомогою двигуна, незалежно від його робочого об`єму, належить до механічних транспортних засобів. Межа між механічними і немеханічними транспортними засобами проходить тільки в класі транспортних засобів із електродвигуном.
Так, Верховний Суд у своїй постанові від 15 березня 2023 року у справі № 127/5920/22 (провадження № 61-10553св22) вказав, що використання електросамоката чи іншого подібного засобу (моноколеса, сегвея тощо) для переміщення особи як учасника дорожнього руху є джерелом підвищеної небезпеки, якщо в конкретному випадку такий засіб приводився в рух за допомогою встановленого на ньому електричного двигуна; для кваліфікації діяльності, пов`язаної з таким використанням електричного самоката, характеристика електросамоката як механічного транспортного засобу з урахуванням потужності електродвигуна, встановленого на ньому, значення не має.
На те, що будь-який транспортний засіб, що приводиться у рух за допомогою двигуна, незалежно від його робочого об`єму належить до механічних транспортних засобів вказав Верховний Суд у постанові від 01 березня 2018 року у справі №278/3362/15-к (провадження № 51-877км18).
Враховуючи наведене, слід дійти висновку, шо коли електроскутер або електромопед служить для перевезення осіб, зокрема і самого водія чи його вантажу, він є повноправним учасником дорожнього руху та вважається транспортним засобом.
Суд звертає увагу на те, що усі водії транспортних засобів, у тому числі й водії транспортних засобів з електричними двигунами є повноцінними учасниками дорожнього руху, які без виключення, з метою забезпечення безпеки дорожнього руху, мають дотримуватися Правил дорожнього руху України.
Як вже зазначалось, частина 2 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачає відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, вчинено повторно протягом року.
Суб`єктами правопорушень, передбачених статтею 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, є водії транспортних засобів та судноводії.
Відтак, вказана норма права встановлює відповідальність, зокрема, за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, та не розділяє транспортні засоби на механічні, немеханічні, електричні чи будь-які інші. 
Тобто, для притягнення особи водія до адміністративної відповідальності за порушення приписів статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не має значення яким саме видом транспортного засобу (механічним, немеханічним, електричним тощо) вона керувала, в даному випадку ключове значення має те, чи перебував водій у стані сп`яніння та чи не відмовився він від проходження відповідного огляду в установленому законом порядку. 
Таким чином, суд доходить висновку, що електромопед, яким керував ОСОБА_1 , з потужністю мотору 1500 Вт (як було повідомлено працівникам поліції), є транспортним засобом у розумінні норм Кодексу України про адміністративні правопорушення, а ОСОБА_1 – суб`єктом адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення. 
Отже, ОСОБА_1 керуючи вказаним вище транспортним засобом, рухаючись дорогами загального користування, вважався учасником дорожнього руху, а саме водієм, та був зобов`язаний керуватись Правилами дорожнього руху України.
При цьому, сам факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом – електроскутером (електромопедом) не заперечується й стороною захисту.
Доводи захисника про безпідставність зупинки ОСОБА_1 співробітниками поліції, оскільки електроскутер не є транспортним засобом, а тому водій електроскутера не повинен мати шолом, є неспроможними з огляду на наступне.
Так, положеннями частини 1 статті 35 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі, якщо водій порушив Правила дорожнього руху або якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення тощо.
Частиною другою цієї ж статті передбачено, що поліцейський зобов`язаний поінформувати водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, визначеної у цій статті.
Як визначено у підпункті «г» пункту 2.3 Правил дорожнього руху, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний під час руху на мотоциклі і мопеді бути в застебнутому мотошоломі і не перевозити пасажирів без застебнутих мотошоломів.
За змістом Закону України від 24 лютого 2023 року № 2956-ХІ «Про деякі питання використання транспортних засобів, оснащених електричними двигунами, та внесення змін до деяких законів України щодо подолання паливної залежності і розвитку електрозарядної інфраструктури та електричних транспортних засобів» у поєднанні з наведеними вище Правилами дорожнього руху, серед основних правил руху для водіїв електроскутерів, електромопедів тощо є, зокрема, вимога їздити в шоломі, використовувати інші засоби безпеки.
У даному випадку із дослідженим у судовому засіданні доказів (рапорту працівника поліції, відеозаписів) достовірно встановлено, що причиною зупинки ОСОБА_1 була відсутність у нього застебнутого мотолошому під час руху на транспортному засобі по дорозі загального користування, про що останньому було повідомлено інспектором поліції під час зупинки. Таким чином, працівники поліції діяли у межах своїх повноважень, відповідно до Правил дорожнього руху та Закону України «Про національну поліцію».
Крім того, всупереч доводам сторони захисту підстава зупинки транспортного засобу не є предметом доказування у справі за статтею 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, оскільки ці обставини не мають значення для правильного вирішення справи та встановлення факту керування особою транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння.
Разом з цим, слід зауважити, що відповідно до приписів статті 36 Закону України «Про Національну поліцію», зупинка транспортного засобу є компетенцією поліцейського та його дії можуть бути оскаржені в порядку встановленим законом. Однак, у даній справі дії уповноважених осіб органу поліції, які склали протокол та фіксували правопорушення в порядку, передбаченому чинним законодавством ОСОБА_1 та його захисником не оскаржувалися. Відтак, твердження останніх щодо неправомірності дій працівників поліції при складанні протоколу про адміністративне правопорушення не відповідають дійсності та є суб`єктивними, оскільки незаконність їх дій не встановлена будь-яким судовим рішенням або висновком компетентного органу.
Також не заслуговують на увагу й аргументи сторони захисту про те, що особу водія працівники поліції встановили за посвідченням водія, якого у ОСОБА_1 . Так із досліджених у судовому засіданні відеозаписів встановлено, що працівники поліції встановлювали особу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за паспортом громадянина України № НОМЕР_3 , наданим останнім за допомогою застосунку «Дія», й саме вказаний номер документу відображений у протоколі про адміністративне правопорушення, що є предметом судового розгляду.
Окрім цього, з матеріалів справи убачається, що при зупинці транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 у останнього працівниками поліції були виявлені ознаки алкогольного сп`яніння у зв`язку з чим йому й було запропоновано пройти відповідний огляд на місці зупинки транспортного засобу або у найближчому закладі охорони здоров`я. 
Вирішення наявності чи відсутності ознак сп`яніння відноситься до виключної компетенції поліцейського, який керуючись загальносуспільними нормами зовнішнього вигляду особи, яка не перебуває в стані алкогольного сп`янінні, на власний розсуд визначає наявність чи відсутність ознак такого сп`яніння.
З огляду на що, доводи сторони захисту про відсутність законних підстав для проведення огляду ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння та ознак такого сп`яніння у останнього носять суб`єктивний характер.
Також не знайшли свого підтвердження і посилання представника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, щодо невиконання працівниками поліції приписів статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення в частині не відсторонення від керування ОСОБА_1 транспортним засобом.
Так, на досліджених у судовому засіданні відеозаписах чітко зафіксовано, як о 13 годині 23 хвилини працівник поліції повідомляє ОСОБА_1 , що від керування транспортним засобом його відсторонено та заборонено сідати за кермо, на що останній повідомляє, що знає про це. Також працівник поліції роз`яснив, що якщо той сяде за кермо відносно нього буде повторно складений протокол про адміністративне правопорушення за статтею 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а також те, що він повинен вести свій транспортний засіб в руках або вони можуть його евакуювати. ОСОБА_1 запевнив, що за кермо сідати не буде й потреби евакуйовувати транспортний засіб не має.
При цьому, а ні положеннями Кодексу України про адміністративні правопорушення, а ні приписами «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України № 1452/735 від 09 листопада 2015 року, не передбачено обов`язку працівників поліції складати з цього приводу будь-які акти, довідки тошо.
Враховуючи, що сторона захисту не надала до суду будь-яких фактичних відомостей на підтвердження їх версії щодо незаконності дій працівників поліції під час проведення ними огляду водія ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння, а також складення ними протоколу та інших процесуальних документів за цією справою, а матеріали справи не містять відповідних відомостей, суд доходить висновку, що відомості, які зафіксовані в письмових доказах та долучені до матеріалів справи, відповідають дійсності.
Натомість, саме відмова (ухилення) від проходження огляду водія є процесуально визначальним фактом у цій справі, адже адміністративна відповідальність, встановлена частиною 2 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, настає в цьому випадку, саме за відмову водія від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння як на місці зупинки, так і в спеціалізованому медичному закладі, що знайшло своє підтвердження у відомостях відеозаписів та інших письмових доказах, що, в свою чергу, вказує на наявність ознак складу цього правопорушення. При цьому, ОСОБА_1 повторно протягом року вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00, § 23).
При розгляді даної справи суд також приймає до уваги, що адміністративне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, за своїм характером має підвищену суспільну небезпеку, оскільки становить загрозу не лише для безпечного руху транспорту, а й для життя та здоров`я водіїв, учасників дорожнього руху та пішоходів.
Таким чином, оцінивши матеріали справи та наведені докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, своєчасному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, як відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, вчинене повторно протягом року, доведеним, а тому він підлягає притягненню до адміністративної відповідальності.
Суд також вважає за необхідне зазначити, що в рішенні Європейського суду з прав людини від 29 червня 2007 року у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» («O'Halloran and Francis v. the United Kingdom», заяви № 15809/02 і № 25624/02), яке з урахуванням положень статей 8 та 9 Конституції України є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави. 
При вирішенні питання про накладення адміністративного стягнення, на особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, суд враховує таке.
Згідно з частиною 2 статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
При накладенні стягнення за адміністративне правопорушення, суддя враховує характер його вчинення, ступінь вини, майновий стан, особу правопорушника, а також наявність обставин, які пом`якшують та обтяжують відповідальність.
Обставин, що відповідно до статтей 34 та 35 Кодексу України про адміністративні правопорушення пом`якшують та обтяжують відповідальність ОСОБА_1 у судовому засіданні не встановлено. Майнової шкоди проступком не заподіяно.
Вирішуючи питання щодо міри адміністративного стягнення, яке необхідно призначити ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.
Адміністративна відповідальність має подвійну мету – захист правопорядку і виховання громадян у дусі поваги до закону та правил співжиття. Зазначену мету можна конкретизувати через дві основні функції адміністративної відповідальності.
Перша – репресивно-каральна («штрафна») – полягає в тому, що адміністративна відповідальність є, по-перше, актом відплати держави правопорушнику, а по-друге, - засобом, який попереджає нові правопорушення.
Друга функція – запобіжно-виховна – тісно пов`язана з попередньою. Вона покликана забезпечити формування в адресатів адміністративно-правових норм мотивів, які б спонукали їх дотримуватись вимог законів, поважати права і законні інтереси інших осіб.
Тобто, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, що і матиме місце в цій ситуації.
Відтак, керуючись принципом верховенства права, з урахуванням вимог статей 33, 245, 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення, з метою запобігання вчинення у подальшому нових правопорушень та досягнення мети адміністративного покарання, беручи до уваги характер скоєного адміністративного правопорушення, особу правопорушника та ступень його вини, суддя вважає за необхідне застосувати до ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу з позбавлення права керування всіма видами транспортних засобів в межах санкції частини 2 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення України, з урахуванням вимог статей 34, 35 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Саме ця міра покарання, на думку суду, буде достатньою для виправлення порушника та запобігання вчинення ним нових адміністративних правопорушень.
Відповідно до вимог статті 40-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення судовий збір сплачується особою, на яку накладено таке стягнення. Розмір і порядок сплати судового збору встановлюється законом.
Згідно з частиною 1 та пунктом 5 частини 2 статті 4 Закону України № 3674-VI від 08 липня 2011 року «Про судовий збір» у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення справляється судовий збір у сумі, яка дорівнює 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому він справляється.
Статтею 7 Закону України №  4695-IX від 03 грудня 2025 року «Про Державний бюджет України на 2026 рік» з 1 січня 2026 року встановлений прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб в сумі 3328 гривень 00 копійок.
В зв`язку з вищевикладеним, вважаю за необхідне стягнути із ОСОБА_1 , судовий збір по справі про адміністративне правопорушення у розмірі 665 гривень 60 копійок, – зарахувавши його до спеціального фонду Державного бюджету України. 
На підставі викладеного, керуючись статями 7, 9 – 11, 23, 24, 33 – 35, частиною 6 статті 38, статтею 40-1, частиною 2 статті 130, статями 245, 246, 249 – 252, частиною 1 статті 255, статтею 266, частиною 2 статті 268, частиною 2 статті 277, статями 280, 283 – 285, частиною 2 статті 287, статями 294, 298, частинами 1 і 2 статті 299 та частиною 1 статті 303 Кодексу України про адміністративні правопорушення, 

П О С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двох тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що дорівнює 34000 (тридцять чотири тисячі) гривень 00 копійок, який стягнути на користь держави (номер рахунку (IBAN): UA 168999980313020149000020001, код класифікації доходів бюджету: 21081300, код отримувача (ЄДРПОУ): 37874947, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП) – електронне адміністрування податку) з позбавленням права керування транспортними засобами на строк ТРИ роки без оплатного вилучення транспортного засобу.
Відповідно до Закону України «Про судовий збір» стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , судовий збір у розмірі 665 гривень 60 (отримувач: ГУК у м. Києві/м. Київ/ 22030106, код отримувача (ЄДРПОУ): 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП електронне адміністрування податку), номер рахунку (IBAN) UA 908999980313111256000026001, код класифікації доходів бюджету: 22030106.
Штраф має бути сплачений порушником не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, крім випадків, передбачених статтею 300-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а в разі оскарження такої постанови – не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.
В разі не сплати штрафу у строк встановлений частиною 1 статті 307 Кодексу України про адміністративні правопорушення у порядку примусового виконання постанови стягується штраф у подвійному розмірі, що буде складатиме 68000 гривень 00 копійок.
Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення особою, яку притягнуто до відповідальності, її законним представником, захисником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною 5 статті 7 та частиною 1 статті 287 Кодексу України про адміністративні правопорушення, шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Нововодолазький районний суд Харківської області. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.
Постанова набирає законної сили після закінчення строку оскарження, а у випадку такого оскарження – з дня набрання законної сили рішенням за результатами такого оскарження.

Суддя          Т. М. Трояновська