Справа №345/171/26 
Провадження № 2/345/774/2026

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20.03.2026 року м. Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Онушканича В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,- 

в с т а н о в и в:
Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, а саме просить стягнути з відповідача 10 600,00 грн. заборгованості за кредитним договором №25.10.2022-100001059 від 25.10.2022 року, а також 2662,40грн. сплаченого судового збору.
Позов мотивує тим, що 25.10.2022 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №25.10.2022-100001059. Відповідно до умов даного договору ТОВ «Споживчий центр» надало відповідачу кредит в сумі 5000 грн. строком на 42 дні. Ставка «Економ» - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 2% за один день користування кредитом, яка застосовується протягом первинного періоду та протягом періоду «Економ». В свою чергу ставка «Стандарт» - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 3% за один день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит, окрім первинного періоду та періоду «Економ». 
Відповідно до умов договору та квитанції про перерахунок коштів кредитодавцем надано відповідачу кредит у розмірі 5000 грн. строком на 42 дні. Отже, ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за договором виконано в повному обсязі. В свою чергу ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом надату подання позову, утворилась заборгованість у розмірі 10 600,00 грн., з яких: заборгованість по тілу кредиту становить 5000,00 грн.; заборгованість по процентах – 5600,00 грн.,чим порушуються права та інтереси ТОВ «Споживчий центр». Оскільки погасити заборгованість в добровільному порядку відповідач відмовляється, позивач просить стягнути дану суму з відповідача, а також судові витрати. 
Відповідач подав відзив на позовну заяву. Із заявленими вимогами не погоджується з наступних підстав. Вказує, що кредитний договір укладений 25.10.2022 року. А тому трирічний строк позовної давності сплив 25.10.2025 року. Позов подано до суду у січні 2026 року, тобто на момент звернення до суду позовна давність була пропущена. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦПК України сплив позовної давності є підставою для відмови у позові, якщо сторона заявила про її застосування. Цим відзивом відповідач заявив про застосування строку позовної давності.
Відповідач наголошує про відсутність підстав для переривання чи зупинення позовної давності. А саме позивач не надав доказів: визнання боргу відповідачем, часткової сплати після 25.10.2022 року, укладення додаткових угод, реструктуризації, пред`явлення вимоги про дострокове повернення з визначенням нового строку виконання. Тому відповідач просить застосувати наслідки спливу позовної давності та у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Представник позивача подала відповідь на відзив. Наголошує, що загальна позовна давність, перебіг якої припав на період дії в Україні правового режиму воєнного стану, продовжена законодавцем на період дії такого правового режиму. Водночас продовження строків свідчить, що їх перебіг, який відбувається у період дії воєнного стану, не зараховується при обчисленні. 
24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 в Україні було введено правовий режим воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указами Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022, від 18 квітня 2022 року № 259/2022, від 17 травня 2022 року № 341/2022, від 12 серпня 2022 року № 573/2022, від 07 листопада 2022 року № 757/2022, від 06 лютого 2023 року № 58/2023, від 01 травня 2023 року № 254/2023, № 734/23 воєнний стан в Україні неодноразово було продовжено і станом дату подачі цього позову в Україні діє режим воєнного стану. Отже, строк позовної давності не пропущено. Тому представник позивача просить позовні вимоги задоволити у повному обсязі.
Відповідач надіслав на адресу суду додаткові письмові пояснення. Зокрема, наголошує, що формальне посилання позивача на дію воєнного стану не може розглядатися як підстава для ігнорування строків позовної давності. Також відповідач вказує, що позивач не надав належних і допустимих доказів фактичного перерахування кредитних коштів відповідачу. Зокрема, до матеріалів справи не долучено: банківських платіжних документів, платіжних доручень, виписок з банківського рахунку, документів, що підтверджують зарахування коштів на рахунок відповідача. Надання лише копії кредитного договору або розрахунку заборгованості не підтверджує факту отримання відповідачем кредитних коштів.
Також відповідач вказує, що позивачем подано лише односторонній розрахунок заборгованості, який не підтверджений первинними бухгалтерськими документами, не містить чіткого алгоритму нарахування процентів, не підтверджений документами щодо руху коштів. Крім того, позивач не надав належних доказів того, що саме відповідач укладав кредитний договір в електронній формі. Позивач також не надав жодних первинних бухгалтерських документів, які б підтверджували: видачу кредиту, рух грошових коштів, формування заборгованості. Таким чином, позовні вимоги ґрунтуються виключно на внутрішніх розрахунках позивача. Подання позову за відсутності належних доказів та після спливу строку позовної давності свідчить про недобросовісну поведінку позивача.
Відповідач також звертає увагу суду на те, що розмір процентів, заявлений позивачем до стягнення, є непропорційним та значно перевищує суму основного боргу, а тому підлягає зменшенню. Позивач не довів належним чином наявність у нього права на надання фінансових послуг та укладення спірного договору. Тому відповідач просить у повному обсязі відмовити у задоволенні позовних вимог та застосувати наслідки спливу строку позовної давності відповідно до ст..267 ЦК України.
Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов слід задоволити, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Судом встановлено, що 25.10.2022 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №25.10.2022-100001059. За умовами даного договору позичальнику надається Кредит на наступних умовах: дата надання/видачі кредиту - 25.10.2022; сума Кредиту: 5000 грн. 00 коп.; строк, на який надається кредит - 42 дні з дати його надання; дата повернення (виплати) кредиту - 05/12/2022 ; первинний період користування кредитом - 14 днів з дня його надання (надалі – "первинний період"); черговий період користування кредитом – кожні наступні 14 днів з дня закінчення первинного періоду (надалі – "черговий період"). 
Період користування ставкою "Економ" – період фактичного користування кредитом, протягом якого застосовується фіксована процентна ставка "Економ", який розпочинається в день, наступний за днем сплати позичальником повністю всіх процентів, нарахованих на дату платежу, та закінчується через 14 днів. Ставка "Економ" – фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 2% за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується протягом первинного періоду та протягом періоду "Економ". Ставка "Стандарт" - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 3% за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит, окрім первинного періоду та періоду "Економ". Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. 
Проценти розраховуються шляхом множення кредиту (залишку кредиту у разі його дострокового часткового повернення) на кількість днів користування кредитом/залишком кредиту та на процентну ставку, яка застосовується у відповідному періоді. Графік платежів: проценти, розраховані вищевказаним способом за первинний, черговий періоди, сплачуються в останній день первинного, чергового періоду відповідно; проценти, розраховані за період "Економ", сплачуються в останній день періоду "Економ"; при співпадінні/частковому співпадінні первинного/чергового періоду з періодом "Економ", проценти сплачуються в останній день періоду "Економ"; кількість платежів зі сплати процентів дорівнює кількості періодів, за які сплачуються проценти. Сума кредиту у розмірі 5000 грн. 00 коп. сплачується одним платежем в останній день строку, на який надається кредит.
Вказаний кредитний договір укладений у формі електронного документа, що не суперечить вимогам Цивільного кодексу України та іншого законодавства. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.
Згідно зі ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.
Механізм укладення електронного договору, який має використовуватися позивачем у взаємовідносинах із позичальниками, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано Законом України «Про електронну комерцію» та Законом України «Про електронний цифровий підпис».
Відповідно до ч. 2ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру; електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно із ч. 3ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію.
Акцепт договору позичальником здійснено у формі одноразового ідентифікатора R586, що підтверджує факт підписання відповідачем вказаного договору. Таким чином, договір підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, а тому укладання між сторонами даного правочину підтверджено належними та допустимими доказами. Без отримання смс-повідомлення на мобільний телефон, без здійснення входу на сайт кредитора за допомогою логіна, особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між відповідачем та позивачем не був би укладений, а тому суд приходить до висновку про наявність волевиявлення з боку відповідача на укладення кредитного договору в електронній формі.
Отже, договір №25.10.2022-100001059 від 25.10.2022 року укладено в електронному вигляді, шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі Інтернет та підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Враховуючи факт підписання відповідачем електронного договору, шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, суд приходить до висновку, що укладення вищевказаного договору №25.10.2022-100001059 від 25.10.2022 року узгоджується зі ст.ст. 6 , 627 ЦК України та ст.ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію».
А відтак суд не бере до уваги доводи представника відповідача про те, що відповідач не підписував кредитний договір, оскільки законом передбачено можливість підписання електронного договору одноразовим ідентифікатором, який був направлений відповідачу, шляхом надсилання повідомлення на номер мобільного телефону, який вказувався ним при реєстрації. При цьому, законом не визначено обов`язковість підписання електронного правочину електронним цифровим підписом. 
Покликання відповідача, що позивачем жодним доказом не доведено факт отримання відповідачем будь-яких кредитних коштів також не заслуговують на увагу.
Відповідно до статті 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до статті 89ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами.
Факт перерахування відповідачу кредитних коштів в розмірі 5 000,00 грн. на виконання умов договору підтверджується копією квитанції Liqpay (ID платежу 2117539980) на суму 5000,00 грн., дата операції 25.10.2022 року, призначенням платежу «видача за договором №25.10.2022-100001059», маска карти/рахунку отримувача: НОМЕР_1 . Суд звертає увагу, що заявка споживача ОСОБА_1 , відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) містять реквізити належного позичальнику електронного засобу для перерахування коштів позичальнику за даним договором, а саме 5168-74XX-XXXX-7302, що співпадає із номером платіжної картки, на яку 25.10.2022 року позивачем було перераховано грошові кошти.
Позивач не володіє та не може володіти первинними бухгалтерськими документами, оскільки він не є банком, а перерахування коштів здійснювалося з використанням операторів послуг платіжної інфраструктури Liqpay, які здійснювали перерахування коштів.
Разом з тим, заперечуючи проти позову, відповідач не вказував про неотримання коштів кредиту, не надав будь-яких доказів виписки по його банківському рахунку, доступ до якого він має як клієнт банку-емітенту банківської карти, чи довідки про відсутність у нього банківської карти маска карти/рахунку №5168-74XX-XXXX-7302 на момент здійснення перерахування коштів. Також доказів того, що персональні дані відповідача (паспортні дані, РНОКПП тощо) були використані кредитором чи іншими особами для укладення кредитного договору від його імені, відповідачем не надані. До правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно нього шахрайських дій позичальник не звертався.
Отже, вищевказані докази у свій сукупності підтверджують факт переказу ТОВ «Споживчий центр» на належну відповідачу карту грошових коштів у розмірі 5000,00 грн. 
Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або тож кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно абз. 1 ч. 1, ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 611 ЦК України, разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Частиною першою статті 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання
Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
З розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором №25.10.2022-100001059 від 25.10.2022 року становить 10 600,00 грн., з яких: 5000,00грн. – основний борг, 5600,00 грн. – проценти. 
Суд звертає увагу, що сторонами погоджено розмір процентів, а саме:
-з 1 по 14 день після укладення договору – у розмірі 2% від суми позики (100,00 грн.), щоденно;
-з 15 по 42 день після укладення договору – у розмірі 3% від суми позики (150,00 грн.), щоденно.
Наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідає умовам договору. Покликання відповідача, що розрахунок заборгованості, складений позивачем, є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідача, є абсолютно голослівними. Будь-яких контррозрахунків на спростування заявленої до стягнення суми заборгованості відповідачем не наведено.
Враховуючи зміст договору, слід дійти висновку, що відповідач з моменту підписання вказаного договору був обізнаний щодо оплатності наданого кредиту, а також щодо свого обов`язку вносити плату за користування кредитом, розміру процентів, порядку їх сплати та відповідальності за прострочення погашення кредиту.
Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
У разі не спростування презумпції правомірності договору, зокрема в частині умов щодо нарахування відсотків, всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.
Передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України.
У справі не встановлено, що ТОВ «Споживчий центр» приховало від позичальника об`єктивну інформацію щодо сукупної вартості кредиту. Розмір процентів за користування кредитними коштами сторонами договору визначено за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому ст.627 ЦК України. При цьому волевиявлення сторін на укладення та підписання договору було усвідомленим і добровільним. Відповідач, укладаючи кредитний договір, мав можливість самостійно обрати фінансову установу для отримання кредиту, оцінити запропоновані умови кредитування та зважити на можливість їх виконання з огляду на своє фінансове становище.
За таких обставин відсутні підстави вважати, що нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом суперечить принципам справедливості, добросовісності та розумності.
Щодо покликання відповідача про необхідність зменшення розміру відсотків. У пункті 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
Отже, наведене передбачає право суду зменшити розмір заборгованості за тими процентами, які нараховуються як міра відповідальності за неналежне виконання позичальником обов`язку щодо своєчасного повернення отриманих у кредит грошових коштів. Однак у спірному випадку позивач вимогу про стягнення процентів, що нараховуються за прострочення виконання грошових зобов`язань не заявляв, а лише просив, окрім тіла кредиту, стягнути проценти за правомірне користування кредитними коштами, а тому суд не вправі зменшувати їх розмір.
Щодо строку позовної давності.
Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Частиною ч.1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Право на звернення до суду за захистом передбачено ст. 256 ЦК України, яка встановлює для особи часові межі для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу та називає їх позовною давністю. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Початок перебігу позовної давності визначається в статті 261 ЦК України.
Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
За змістом ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Як вказувалося вище, за умовами договору №25.10.2022-100001059 сторонами погоджено дату повернення (виплати) кредиту – 05.12.2022 року. З урахуванням приписів ст. 261 ЦПК України, саме з 06.12.2022 року у позивача виникло право звернення з позовом. За правилами трирічного строку загальної позовної давності днем сплину цього строку є 06.12.2025 року. Позивач звернувся до суду 19.01.2026 року.
Водночас через військову агресію російської федерації проти України 24 лютого 2022 року Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався та діє на даний час.
Згідно зі ст. 1 Закону України від 12 травня 2015 року №389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності.
Статтею 64 Конституції України передбачена можливість введення в Україні воєнного або надзвичайного стану. При цьому можуть встановлюватися певні обмеження прав і свобод людини із зазначенням строку дії цих обмежень.
У період дії в Україні воєнного стану позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків (визначення початок перебігу, закінчення строків, вчинення дій в останній день строку тощо), у тому числі і загальні правила обчислення позовної давності.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», який набрав чинності 17 березня 2022 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 19 такого змісту: «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану».
Законом України від 14 травня 2025 № 4434-IX «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» виключено з Цивільного кодексу України пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення». Проте зазначений Закон набрав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, а саме з 04 вересня 2025 року, до цього часу діяли норми щодо зупинення перебігу позовної давності, визначеної ЦК України.
Отже, в період з 17 березня 2022 року до 03.09.2025 року перебіг позовної давності було зупинено для будь-яких зацікавлених у судовому захисті осіб. Таким чином, загальний трирічний строк звернення позивача до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором №25.10.2022-100001059 від 25.10.2022 року не сплив з наведених вище підстав.
З огляду на вищевказане, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 2662,40 грн. сплаченого судового збору.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 626, 628, 1048, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 81, 137, 141, 263-265 ЦПК України, 

у х в а л и в:
Позов задоволити.
Стягнути із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , жителя АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» 10600,00 грн. заборгованості за кредитним договором №25.10.2022-100001059 від 25.10.2022 року, а також 2662,40 грн. сплаченого судового збору.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст судового рішення складено 20.03.2026року.

Суддя   Володимир ОНУШКАНИЧ