ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/4582/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Аленіна О.Ю.
суддів: Принцевської Н.М., Філінюка І.Г.
при секретарі судового засідання: Герасименко Ю.С.

За участю представників учасників справи:
від ТОВ «Науково-виробниче підприємство Агрінол» – адвокат Забарін А.Ф.
від ТОВ «КОМПАНИЯ СМАЗОЧНЫХ МАТЕРИАЛОВ «СИОЛ» – адвокат Вічна І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство Агрінол»
на ухвалу Господарського суду Одеської області від 14.01.2026 (повний текст складено та підписано 15.01.2026, суддя Деркач Т.Г.)
у справі №916/4582/25
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство Агрінол»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНИЯ СМАЗОЧНЫХ МАТЕРИАЛОВ «СИОЛ» 
про банкрутство

ВСТАНОВИВ
Товариство з обмеженою відповідальністю “Науково-виробниче підприємство Агрінол” звернулося до Господарського суду Одеської області з заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю “КОМПАНИЯ СМАЗОЧНЫХ МАТЕРИАЛОВ “СИОЛ”.
За твердженням заявника, боржник має невиконані перед ним грошові зобов`язання за поставлений відповідно до видаткових накладних товар, на які заявником нараховано інфляційні втрати та 3 % річних, загалом розмір кредиторських вимог становить - 2 184 641,59 грн.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 14.01.2026 по справі №916/4582/25 відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство Агрінол» про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНИЯ СМАЗОЧНЫХ МАТЕРИАЛОВ «СИОЛ».
В мотивах оскаржуваної ухвали суд першої інстанції суд виснував, що до заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство не надано достатніх доказів на підтвердження обставин виникнення простроченого грошового зобов`язання боржника перед кредитором. До того ж, взявши до уваги заперечення боржника щодо наявності дійсного зобов`язання перед кредитором, господарський суд дійшов висновку, що у даному випадку має місце спір право.
Не погодившись із даним рішенням до Південно-західного апеляційного господарського суду звернувся кредитор з апеляційною скаргою в якій просить:
- ухвалу Господарського суду Одеської області від 14.01.2026 у справі № 916/4582/25 скасувати;
- постановити нову ухвалу про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНИЯ СМАЗОЧНЫХ МАТЕРИАЛОВ «СИОЛ»;
- визнати грошові вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “Наукововиробниче підприємство Агрінол” до Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНИЯ СМАЗОЧНЫХ МАТЕРИАЛОВ «СИОЛ» в сумі 117 224,00 грн (1 черга);
- визнати грошові вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “Наукововиробниче підприємство Агрінол” до Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНИЯ СМАЗОЧНЫХ МАТЕРИАЛОВ «СИОЛ» в сумі 2 184 641,59 грн (4 черга);
- призначити розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Маковія Вадима Миколайовича.
Узагальнюючі доводи за апеляційною скаргою є наступними:
- ініціюючим кредитором було надано до суду належні та допустимі докази, які свідчать про обставину поставки товару та його отримання боржником;
- враховуючи, що строк дії цього договору, посилання на реквізити якого міститься у видаткових накладних, сплив, про що вказував боржник та суд першої інстанції, на переконання кредитора, боржник був зобов`язаний оплатити товар з урахуванням положень законодавства України щодо строків поставки товару - після отримання товару;
- надані боржником картки рахунків не можуть мати жодної юридичної сили та братися судом до уваги, оскільки вони не підписані уповноваженою особою боржника, зокрема головою ліквідаційної комісії. Крім цього, такі документи були подані до суду поза межами процесуального строку, а клопотання про поновлення строку для подання доказів боржник навіть не заявляв;
- судом першої інстанції всупереч даним обставинам було надано прийнято до уваги та надано правову оцінку наданим боржником карткам рахунків;
- місцевим господарським судом не надано належної правової оцінки наданому заявником оригіналу товарно-транспортної накладної, а також обставинам його отримання;
- апелянт вважає, що реєстрація податкових накладних додатково підтверджує обставину поставки боржнику товару. При цьому, боржником на спростування обставини постачання товари не було надано жодного належного та допустимого доказу;
- на переконання апелянта, є необґрунтованим посилання суду першої інстанції на наявність спору про право, оскільки заборгованість не є спірною, та підтверджується наданими до суду першої інстанції документами.
Ухвалою суду від 16.02.2026 відкрито апеляційне провадження по справі №916/4582/25 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство Агрінол» на ухвалу Господарського суду Одеської області від 14.01.2026 та призначено справу до розгляду на 08.04.2026.
Боржник скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу в якому просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін. 
В обґрунтування своїх заперечень боржник зазначає, що ініціюючим кредитором не було доведено існування безспірного боргу та не надано достатніх доказів на підтвердження обставин виникнення простроченого грошового зобов`язання.
Боржник вважає, що апелянт наводить взаємовиключні, непослідовності та суперечливі аргументи щодо суті правовідносин сторін, підстав їх виникнення, обставин поставки, строків оплати, тощо. 
Під час судового засідання від 08.04.2026 представник апелянта підтримав доводи та вимоги за апеляційною скаргою та наполягав на її задоволенні. 
Представник ТОВ «КОМПАНИЯ СМАЗОЧНЫХ МАТЕРИАЛОВ «СИОЛ» надав пояснення у відповідності до яких не погоджується з доводами та вимогами апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін. 
Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови. 
Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки Господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Як вбачається з наявних матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю “Науково-виробниче підприємство Агрінол” звернулося до Господарського суду Одеської області з заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю “КОМПАНИЯ СМАЗОЧНЫХ МАТЕРИАЛОВ “СИОЛ”.
Кредитор стверджує, що борг ТОВ “КОМПАНИЯ СМАЗОЧНЫХ МАТЕРИАЛОВ “СИОЛ” становить 1 298 498,72 грн та виник на підставі видаткових накладних: від 15.02.2022 № АП-1502023 на суму 152 189,48 грн; від 14.02.2022 № АП-1402058 на суму 5 299,20 грн; від 14.02.2022 № АП-1402015 на суму 324 004,99 грн; від 10.02.2022 № АП-1002003 на суму 817 005,05 грн.
ТОВ “Науково-виробниче підприємство Агрінол” також нарахувало інфляційні втрати та 3 % річних в загальній сумі 886 142,87 грн: 
- на заборгованість розміром 152 189,48 грн за період з 16.02.2022 по 10.11.2025 - в сумі 99 159,70 грн;
- на заборгованість розміром 5 299,20 грн за період з 15.02.2022 по 10.11.2025 - в сумі 3 583,68 грн;
- на заборгованість розміром 324 004,99 грн за період з 15.02.2022 по 10.11.2025 - в сумі 219 114,49 грн;
- на заборгованість розміром 817 005,05 грн за період з 11.02.2022 по 10.11.2025 - в сумі 564 285,00 грн. 
Разом розмір інфляційних втрат та 3 % річних становить 886 142,87 грн. 
Усього розмір кредиторських вимог з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних становить 2 184 641,59 грн.
В свою чергу, ТОВ “КОМПАНИЯ СМАЗОЧНЫХ МАТЕРИАЛОВ “СИОЛ” у відзиві на заяву про порушення справи про банкрутство заперечувало наявність заборгованості перед ініціюючим кредитором та вказувало на їх необґрунтованість. 
Приймаючи оскаржувану ухвалу місцевий господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви про порушення справи про банкрутство, оскільки кредитором не надано достатніх доказів на підтвердження обставин виникнення простроченого грошового зобов`язання боржника перед кредитором, а заперечення боржника щодо наявності дійсного зобов`язання перед кредитором, свідчать про наявність спору про право.
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дослідивши наявні у матеріалах справи докази, доводи та вимоги учасників справи дійшла наступних висновків. 
Підставою для застосування до боржника встановлених КУзПБ процедур є неплатоспроможність боржника, тобто неспроможність виконати після настання встановленого строку грошові зобов`язання перед кредиторами не інакше, як через застосування процедур, передбачених цим Кодексом.
Вимоги до заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство встановлені положеннями статті 34 КУзПБ. 
Наявність боргу при ініціюванні справи про банкрутство підтверджується доказами у відповідному обсязі, виходячи з правової природи правовідносин між боржником та кредитором.
Заявлені у справі про банкрутство грошові вимоги до боржника можуть підтверджуватися первинними документами (угодами, накладними, рахунками, актами виконаних робіт тощо), що свідчать про цивільно-правові відносини сторін та підтверджують заборгованість боржника перед кредитором, або рішенням юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення такого спору (див. висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 20.06.2019 у справі №915/535/17, від 25.06.2019 у справі №922/116/18, від 15.10.2019 у справі №908/2189/17, від 10.02.2020 у справі №909/146/19, від 27.02.2020 у справі №918/99/19, від 23.09.2021 №910/866/20, від 21.10.2021 у справі №913/479/18, від 02.06.2022 у справі №917/1384/20).
Заявник сам визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу поданих кредиторських вимог, підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог, покладений на господарський суд, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство (подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №914/1126/14, від 05.03.2019 у справі №910/3353/16, від 07.11.2019 у справі №904/9024/16, від 02.06.2022 у справі №917/1384/20, від 09.06.2022 у справі №922/313/20 (922/3069/21)). 
Порядок відкриття провадження у справі про банкрутство визначений статтею 39 КУзПБ, за змістом якої перевірка обґрунтованості вимог заявника, а також з`ясування наявності підстав для відкриття провадження у справі про банкрутство здійснюються господарським судом у підготовчому засіданні, яке проводиться в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Завданням підготовчого засідання господарського суду у розгляді заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство є перевірка обґрунтованості вимог заявника (заявників) на предмет відповідності таких вимог поняттю "грошового зобов`язання" боржника перед ініціюючим кредитором; встановлення наявності спору про право; встановлення обставин задоволення таких вимог до проведення підготовчого засідання у справі (аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постановах від 13.08.2020 у справі №910/4658/20, від 15.10.2020 у справі №922/1174/20, від 22.09.2021 у справі №911/2043/20, від 16.09.2020 у справі №911/593/20, від 03.09.2020 у справі №910/16413/19).
При цьому, якщо КУзПБ підстави для відкриття провадження у справі про банкрутство прямо не визначені та з`ясовуються судом шляхом встановлення, на підставі доказів у справі, заборон на відкриття провадження у справі про банкрутство, визначених Законом (прямих або непрямих, загальних або спеціальних, тимчасових або не обмежених в часі, умовних або безумовних), то підстави для відмови у відкритті провадження прямо визначені в частині 6 статті 39 КУзПБ, а саме вимоги кредитора свідчать про наявність спору про право, який підлягає вирішенню у порядку позовного провадження; вимоги кредитора (кредиторів) задоволені боржником у повному обсязі до підготовчого засідання суду.
Важливим елементом судового контролю при відкритті провадження у справі про банкрутство є встановлення обґрунтованості кредиторських вимог ініціюючого кредитора, за заявою якого відкривається провадження у справі. 
Для унеможливлення загрози визнання судом у справі про банкрутство фіктивної кредиторської заборгованості до боржника, суду слід розглядати заяви з кредиторськими вимогами із застосуванням засад змагальності сторін у справі про банкрутство у поєднанні з детальною перевіркою підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, розміру та моменту виникнення. У разі виникнення мотивованих сумнівів сторін у справі про банкрутство щодо обґрунтованості кредиторських вимог, на заявника таких кредиторських вимог покладається обов`язок підвищеного стандарту доказування задля забезпечення перевірки господарським судом підстав виникнення таких грошових вимог, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог (постанови Верховного Суду від 07.10.2020 у справі №914/2404/19, від 28.01.2021 у справі №910/4510/20).
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що з моменту відкриття провадження у справі банкрутство боржник перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника (зокрема, постанова Верховного Суду від 22.09.2021 у справі № 911/2043/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №918/420/16). 
Звернення кредитора до суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство по суті є реалізацією кредитором права на судовий захист власних майнових прав за відсутності належного виконання грошового зобов`язання боржником. У зв`язку з цим, кредитор повинен надати суду докази на підтвердження наявності у нього права, яке підлягає захисту, та навести обставини, що є підставою для звернення до суду.
При цьому, на господарський суд покладається обов`язок перевірки обґрунтованості вимог ініціюючого кредитора та з`ясування наявності підстав для відкриття провадження у справі про банкрутство, що, враховуючи принцип дотримання балансу захисту публічного та приватного інтересів, має здійснюватися судом незалежно від погодження боржником із заявленими вимогами чи, навпаки, пасивної процесуальної поведінки боржника у вигляді неподання ним відзиву на заяву про відкриття відповідного провадження.
Законодавство не містить переліку будь-яких критеріїв для висновку про існування спору про право, тому в кожному конкретному випадку в залежності від змісту правовідносин суд повинен оцінити форму вираження відповідної незгоди учасників провадження на предмет існування спору (висновок Верховного Суду у постанові від 15.10.2020 у справі №922/1174/20). 
Відсутність спору про право, в розрізі процедури банкрутства, полягає у відсутності неоднозначності у частині вирішення питань щодо сторін зобов`язання, суті (предмету) зобов`язання, підстави виникнення зобов`язання, суми зобов`язання та структури заборгованості, а також строку виконання зобов`язання тощо (висновок Верховного Суду у постанові від 13.08.2020 у справі № 910/4658/20). 
Заперечення боржника щодо вимог заявника у вигляді позову, предметом якого є оспорення боржником обставин, на яких ґрунтуються вимоги кредитора, який подано до суду до подання заяви кредитора про відкриття провадження у справі про банкрутство беззаперечно свідчить про наявність спору про право, у розумінні положень частини шостої статті 39 КУзПБ (висновок Верховного Суду у постанові від 16.09.2020 у справі № 911/593/20).
Тобто, задля уникнення зловживання боржником своїми правами і створення спору заради спору, спрямованого на ухилення від відкриття провадження у справі про банкрутство, необхідною умовою оспорення в судовому порядку вимог ініціюючого кредитора є те, що таке оспорення має відбуватись до подання заяви кредитора про відкриття провадження у справі про банкрутство (висновок Верховного Суду у постанові від 10.11.2021 у справі №916/1101/21). 
Водночас правова категорія «спір про право», яку з`ясовує суд у підготовчому засіданні перед відкриттям провадження у справі про банкрутство, може бути виражена як в процесуальній формі, про що свідчать судові акти, так і матеріально-правовій формі, що підтверджується юридичними фактами, які дозволяють зробити обґрунтований висновок про наявність суперечностей (розбіжностей) у складі вимог кредитора, а відтак відсутності можливості, на цій стадії судового провадження, встановити дійсний стан суб`єктивного права кредитора та кореспондуючого йому суб`єктивного обов`язку боржника (висновок Верховного Суду у постанові від 16.02.2021 у справі №911/2042/20).
З огляду на викладене, колегія суддів враховує сталу та послідовну практику Верховного Суду щодо застосування статті 39 КУзПБ, згідно якої встановлення відсутності спору про право щодо вимог ініціюючого кредитора є обов`язковою умовою для відкриття провадження у справі про банкрутство боржника. 
При цьому наявність спору про право, згідно наведених вище правових висновків Верховного Суду, може бути виражена не лише у процесуальній формі (наявність позову, який поданий до ініціювання кредитором справи про банкрутство та предметом якого є оспорення боржником обставин, на яких ґрунтуються вимоги цього кредитора), а й в матеріально-правовій (відсутність можливості встановити дійсний стан суб`єктивного права кредитора та кореспондуючого йому суб`єктивного обов`язку боржника).
У даному випадку, звертаючись до суду першої інстанції з заявою про порушення справи про банкрутство ТОВ «КОМПАНИЯ СМАЗОЧНЫХ МАТЕРИАЛОВ «СИОЛ», ініціюючий кредитор ТОВ “Науково-виробниче підприємство Агрінол” стверджувало про те, що поставило боржникові товар у кількості та в сумі, зазначених у видаткових накладних: 
1) від 15.02.2022 № АП-1502023 на суму 152 189,48 грн (олива моторна "Агрінол 15W-40 SF/CC" (канистра 4 дм3*0,0034) (200 шт), олива для автоматичних трансмісій ATF IID (Канистра 1 дм3 *0,0008) (600 шт), олива для автоматичних трансмісій ATF III (Канистра 1 дм3 *0,0008) (600 шт), олива моторна "Агрінол 15W-40 CG-4/SJ* (канистра 20 дм3 - 0,016) (51шт));
2) від 14.02.2022 № АП-1402058 на суму 5 299,20 грн. (Кришка СК 38 (фольга) чорна (320 шт), Каністра 3Н1-5,0-3(320 шт));
3) від 14.02.2022 № АП-1402015 на суму 324 004,99 грн. олива моторна для двотактних та чотирьохтактних двигунів малої техніки "Agrinol Moto Racer 2T" (12 шт), олива для гідромеханічних передач "Агрінол МГЕ-46В" (Бочка 216 дм3 *0.180) (8 шт), олива для гідромеханічних передач "Агрінол МГЕ-46В" (бочка 60 дм3 +0.052) (12 шт), олива Hydraulic HM-46 (Канистра 20 дм3 *0.016) (51 шт), олива моторна для автотракторних дизелів М-10Г2к (Канистра 20 дм3 *0.016) (51 шт), мастило СолідолЖ, ГОСТ 1033-79 (Ведро 10 дм3 *0.009) (144 шт), олива для автоматичних трансмісій ATF III (Канистра 1 дм3 +0.0008)(832 шт));
4) від 10.02.2022 № АП-1002003 на суму 817 005,05 грн. (Олива індустріальна 1-20А ГОСТ 20799-88 (3,617 т), олива моторна "Агрінол 10W-40 SG/CD" (4,501 т), олива моторна М-10Г2к (10,102 т), олива для гідромеханічних передач "Агрінол МГЕ-46В" (4,501 т).
Разом з цим, колегія суддів зазначає, що боржник у відзиві на заяву про відкриття провадження у справі про банкрутство заперечував наявність правовідносин з ініціюючим кредитором за вищевказаними видатковими накладними та стверджував, що не отримував визнаний у них товар.
Колегія суддів відзначає, що за загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" та пункту 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та відображають реальні господарські операції.
Відповідно до частин першої, другої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (туті і надалі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Вказаний перелік обов`язкових реквізитів документа кореспондується з пунктом 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 (тут і надалі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), згідно з яким первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у грошовому та за можливості у натуральних вимірниках), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. 
Пунктом 2.5. вказаного Положення передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Повноваження на здійснення господарської операції особи, яка в інтересах юридичної особи або фізичної особи - підприємця одержує основні засоби, запаси, нематеріальні активи, грошові документи, цінні папери та інші товарно-матеріальні цінності згідно з договором, підтверджуються відповідно до законодавства. Такі повноваження можуть бути підтверджені, зокрема, письмовим договором, довіреністю, актом органу юридичної особи тощо.
Отже, враховуючи наведені вище норми, колегія суддів зауважує, що саме видаткова накладна за своєю правовою природою є первинними документами, що містять відомості про здійснену господарську операцію щодо поставки товару.
Разом з цим, колегія суддів зауважує, що видаткові накладні, які надані ініціюючим кредитором в обґрунтування заявлених вимог, не містять обов`язкових реквізитів, які ставляться до первинних документів бухгалтерського обліку, оскільки не містять посади і прізвища особи, відповідальної за здійснення господарської операції і правильність її оформлення від імені отримувача (ТОВ «КОМПАНИЯ СМАЗОЧНЫХ МАТЕРИАЛОВ «СИОЛ»), особистого підпису або інших даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, зокрема печатки товариства. 
Натомість, як було вірно встановлено місцевим господарським судом та вбачається з наявних матеріалів справи, у наданих заявником видаткових накладних в графі «отримал(а)» міститься позначення невідомої особи «відмовився від підписання».
Також, на підтвердження наявності у ТОВ «КОМПАНИЯ СМАЗОЧНЫХ МАТЕРИАЛОВ «СИОЛ» заборгованості ініціюючий кредитор надав також:
- рахунки-фактури: від 15.02.2022 № АП -1502023, від 14.02.2022 № АП-1402059, від 14.02.2022 № АП-1402015, від 10.02.2022 № АП -1002003;
- товарно-транспортні накладні від 15.02.2022 № АП-0001502023, від 14.02.2022 № АП-0001402015, від 10.02.2022 № АП-0001002003.
Згідно з Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженого міністерством транспорту України від 14.10.1997 №363, товарно-транспортна накладна - це єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи. 
Верховний Суд у постанові №520/223/20 від 13.07.2022 визначив, хоча товарно-транспортна накладна не є первинним документом, коли спір стосується встановлення реальності господарської операції, її наявність та належне оформлення є належним доказом переміщення товару, враховуючи, що перевезення є одним із етапів поставки. Це стосується й інших документів, які повинні супроводжувати поставку відповідно до правових норм, умов договору або загальної практики.
Однак, у даному випадку, надані ТОВ “Науково-виробниче підприємство Агрінол” товарно-транспортні накладні від 15.02.2022 № АП-0001502023, від 14.02.2022 № АП-0001402015, від 10.02.2022 № АП-0001002003, так само як й вищевказані видаткові накладні не містять жодних ідентифікуючих ознак з яких можливо було б встановити особу, яка брала участь у господарській операції, зокрема у таких товарно-транспортних накладних відсутнє визначення посади, прізвища уповноваженої особи, печатка товариства тощо. Натомість, у графі щодо прийняття товару міститься позначення невідомої особи «відмовився від підписання».
Колегія суддів також зауважує, ТОВ “Науково-виробниче підприємство Агрінол” під час розгляду справи у суді першої інстанції надано оригінал товарно-транспортної накладної від 10.02.2022 № АП-0001002003, якій містить суттєві відмінності від копії даної товарно-транспортної накладної, яка була додана до заяви про порушення справи про банкрутство. 
Як вже було вказано вище, у доданій до заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство копії товарно-транспортній накладній від 10.02.2022 № АП-0001002003 у графі: вантаж одержав зазначено “відмовився від підписання”. Також у графі «відпустив» - вказано Генеральний директор Поліщук В.В. та міститься підпис.
Натомість у наданому оригіналі товарно-транспортної накладної від 10.02.2022 № АП-0001002003 містяться інші відомості щодо осіб, які приймали участь у господарській операції, зокрема «відпустив» - вказано Генеральний директор Поліщук В.В., «прийняв» - водій ОСОБА_1 , «вантаж одержав» - ОСОБА_2 та печатка боржника, а також печатка ТОВ «ОЛЕНТРАНС».
В той же час, заявником не надано, а наявні матеріли справи не містять доказів на підтвердження того, що Гайдаржі Я.А. дійсно є особою, яка була уповноважена від імені ТОВ «КОМПАНИЯ СМАЗОЧНЫХ МАТЕРИАЛОВ «СИОЛ» на отримання товарів вказаних у наведеній товарно-транспортній накладній, зокрема але не виключно довіреностей, доручень тощо.
Судова колегія також зазначає, що ТОВ “Науково-виробниче підприємство Агрінол” на підтвердження поставки товару боржникові було надано до суду першої інстанції:
- акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 16.02.2022 про надання транспортно-експедиційних послуг Бердянськ – Херсон (перевезення вантажу згідно ТТН від 15.02.2022 № АП-0001502023, підписаного виконавцем ФОП Сидоруком А. І. та замовником ТОВ “Науково-виробниче підприємство Агрінол”; 
- акт надання послуг від 10.02.2022 № 121 про надання транспортних послуг Херсон - Бердянськ, підписаного виконавцем ТОВ “ОЛЕНТРАНС” та замовником ТОВ “Науково-виробниче підприємство Агрінол”.
Однак, як було вірно вказано судом першої інстанції, такі документи лише підтверджують факт перевезення товарів та їх отримання третіми особами, а не їх отримання ТОВ «КОМПАНИЯ СМАЗОЧНЫХ МАТЕРИАЛОВ «СИОЛ».
Враховуючи вищенаведене, а також заперечення висловлені ТОВ «КОМПАНИЯ СМАЗОЧНЫХ МАТЕРИАЛОВ «СИОЛ» щодо відсутності між сторонами правовідносин щодо поставки товару визначеного у видаткових накладних, колегія суддів вважає, що у даному випадку наявні обґрунтовані сумніви щодо підстави виникнення заборгованості, її правової природи, розміру тощо, що в свою чергу свідчить про наявність між сторонами спору про право, який має бути вирішено в порядку позовного провадження, та є підставою для відмови у відкритті провадження у справі про банкрутство. 
Щодо наданих ініціюючим кредитором податкових накладних № 663 від 15.02.2022 року з квитанцією про реєстрацію вказаної податкової накладної 06.06.2022 року за № 9065043194; № 616 від 14.02.2022 року з квитанцією про реєстрацію вказаної податкової накладної 06.06.2022 року за № 9065069678; № 587 від 14.02.2022 року з квитанцією про реєстрацію вказаної податкової накладної 06.06.2022 року за № 9065041606; № 462 від 10.02.2022 року з квитанцією про реєстрацію вказаної податкової накладної 03.06.2022 року за № 9063369400, на підтвердження наявності зобов`язання, суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі, господарські суди повинні враховувати фактичні дії як постачальника так і покупця щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 910/23097/17). 
Відповідно до пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України (далі - ПК України) на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.
Згідно з пунктом 201.7 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс). 
При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою (пунктом 201.10 статті 201 цього Кодексу).
Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відноситься до податкового кредиту. 
Підставою для виникнення в платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.
Встановлюючи правило щодо обов`язкового підтвердження сум податкового кредиту, врахованих платником ПДВ при визначенні податкових зобов`язань, законодавець, безумовно, передбачає, що ці документи є достовірними, тобто операції, які вони підтверджують, дійсно мали місце. 
Такий висновок сформовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29.06.2021 у справі № 910/23097/17. 
У постанові від 05.06.2024 у справі № 916/2492/21 Верховний Суд зазначив, що визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, у т.ч. необхідно досліджувати обставини поставки товару, слід з`ясовувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару. Зокрема, обставини здійснення перевезення товару поставленого за спірним договором, інші обставини, які будуть переконливо підтверджувати реальний рух активів, свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару та які давали б змогу встановити реальність здійснених господарських операцій.
Крім того, у справах № 905/49/15, № 910/14900/19 та № 916/922/19, від 30.01.2025 у справі № 903/811/23, Верховний Суд відзначив, що визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, судам у розгляді справ належить досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (як-то: обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця). 
Однією із судових доктрин, виділених на сьогоднішній день національним законодавством та судовою практикою Верховного Суду є доктрина реальності господарської операції. Суть вказаної доктрини полягає в тому, що наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, а не задекларований на папері. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондується з нормами Податкового кодексу України.
При цьому будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством. 
Верховний Суд у справі № 520/1284/19 висловив правову позицію відносно того, що інформація, яка міститься в інформаційних базах даних контролюючих органів носить інформативний характер, не ґрунтується на безпосередньому аналізі первинних документів та не може бути самостійним та належним доказом в розумінні процесуального закону щодо наявності порушень податкового законодавства. При цьому Верховним Судом постійно наголошується про необхідність дослідження сукупності обставин справи та первинних документів, які можуть як підтверджувати, так і спростовувати реальність господарських операцій у конкретному спірному випадку.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного суду у постанові від 03.06.2022 у справі № 922/2115/19 зазначала, що, оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі, господарські суди повинні враховувати фактичні дії як постачальника так і покупця щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару. 
Як зазначалося вище, у суду виникли обґрунтовані сумніви щодо реальності господарських операцій (відсутні договори, видаткові, рахунки, платіжні доручення та/або виписки банку, товарно-транспортні накладні, тощо), а тому вказані податкові накладні не є достатнім доказом на підтвердження вчинення господарської операції.
Окрім того, боржник у відзиві вказав про те, що станом на червень 2022 року (період реєстрації наданих заявником податкових накладних) ТОВ “КОМПАНИЯ СМАЗОЧНЫХ МАТЕРИАЛОВ “СИОЛ” у зв`язку з переходом на спрощену систему оподаткування не було платником ПДВ, на підтвердження чого додано витяг №28064 з реєстру платників єдиного податку про перебування боржника з 25.05.2022 року на спрощеній системі оподаткування без реєстрації платником ПДВ. 
За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду щодо наявності підстав для відмови у відкритті провадження у справі про банкрутство ТОВ “КОМПАНИЯ СМАЗОЧНЫХ МАТЕРИАЛОВ “СИОЛ”.
Щодо посилання апелянта на обставини виникнення між сторонами зобов`язань, а саме на підставі договору поставки № 3012-17 від 30.12.2016 року та/або видаткових накладних, колегія суддів зазначає таке. 
Суд вважає необхідним звернутися до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 20.08.2025 у справі №910/10001/24 такого змісту: 
« 62. Також Верховний Суд звертає увагу, що добросовісність є однією із основоположних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 Цивільного кодексу України). Принцип добросовісності передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. 
63. Дії учасників цивільних відносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. 
64. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб». 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №145/2047/16, на неврахування якої посилається скаржник, зазначено, що в праві України доктрина venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки) проявляється, зокрема, у кваліфікації певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи, та базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), в основі якої - принцип добросовісності. Поведінка є такою, що суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, якщо вона не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона правовідносин розумно покладалася на ці заяви чи попередню поведінку. 
У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 зроблено висновок про те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності.
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Цей висновок був застосований у пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі №461/9578/15-ц. Схожі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 22.02.2022 у справі № 904/6293/20.
Так, у даному спорі ТОВ «Науково-виробниче підприємство Агрінол» звертаючись до суду першої інстанції з заявою про порушення справи про банкрутство посилалось на те, що правовідносини між сторонами виникли на підставі видаткових накладних за якими заявником було поставлено, а боржником отримано товар. 
При цьому, заявник не посилався на виникнення між сторонами взаємних зобов`язань на підставі договору № 3012-17 від 30.12.2016.
В той же час, в апеляційній скарзі ТОВ "Науково-виробниче підприємство Агрінол" зазначає, що воно, як постачальник, відповідно до видаткових накладних поставило боржнику, як покупцю, товар у кількості та на суми, зазначені у відповідних накладних. Вказаний товар було поставлено на підставі Договору № 3012-17 від 30.12.2016. При цьому, як зазначає апелянта, на момент здійснення поставки на користь боржника - лютий 2022 року, строк дії вказаного Договору сплив.
З огляду на таке, колегія суддів вважає, що у даному випадку має місце суперечлива та неоднозначна поведінка заявника щодо підстав виникнення заборгованості, який в заяві про порушення справи про банкрутство стверджував про виникнення між сторонами правовідносин на підставі видаткових накладних, за якими боржник отримав товар, а вподальшому (в апеляційній скарзі) стверджує про наявність між сторонами договірних відносин на підставі Договору № 3012-17 від 30.12.2016.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права не знайшли свого підтвердження, а тому не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали. 
Згідно з статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційні скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони не спростовують вірних висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для затвердження звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу, а також закриття провадження по справі. 
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржниками порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування ухвали Господарського суду Одеської області від 14.01.2026 відсутні, що зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваної ухвали без змін. 
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Господарського суду Одеської області від 14.01.2026 у справі №916/4582/25 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.
Повний текст постанови складено та підписано 13.04.2026.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Принцевська Н.М. 

Суддя  Філінюк І.Г.