Справа №760/16374/21 2/760/9231/26	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 березня 2026 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді - Усатової І.А.,
при секретарі - Омельяненко С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, суд, -
ВСТАНОВИВ:
14 червня 2021 року громадянин Ізраїлю ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Маркову А.В., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 217 479 (двісті сімнадцять тисяч чотириста сімдесят дев`ять) доларів США, що в перерахунку на курс НБУ у гривнях станом на 22 січня 2026 року становить 9 389 851,56 (дев`ять мільйонів триста вісімдесят дев`ять тисяч вісімсот п`ятдесят одна гривня) 56 копійок.
Позивач зазначав, що у період з 24 жовтня 2017 року по 25 вересня 2019 року перерахував ОСОБА_2 грошові кошти у загальному розмірі 217 479 доларів США, що в перерахунку на курс НБУ у гривнях станом на 22 січня 2026 року становить 9 389 851,56 (дев`ять мільйонів триста вісімдесят дев`ять тисяч вісімсот п`ятдесят одна гривня) 56 копійок.
Переказ грошових коштів здійснювався на рахунок відповідача, відкритий у АТ «Cartu Bank» на території Грузії, позивачу від відповідача був наданий міжнародний рахунок для перерахування грошових коштів IBAN: НОМЕР_1 , банком-бенефіцеаром був: АДРЕСА_1 . Отримувачем коштів значився  ОСОБА_2 . 
Починаючи з 24 жовтня 2017 року на рахунок відповідача були перераховані наступні грошові кошти: 10050 доларів США 24 жовтня 2017 року; 14 червня 2018 року - 15100 доларів США; 07 грудня 2018 року - 11600 доларів США; 12 грудня 2018 року - 15000 доларів США; 17 грудня 2018 року - 15000 доларів США; 21 грудня 2018 року - 15000 доларів США; 29 грудня 2018 року - 15000 доларів США; 09 січня 2019 року - 15000 доларів США; 13 січня 2019 року - 5524 доларів США; 29 січня 2019 року - 5462 долари США; 19 серпня 2019 року - 15000 доларів США; 22 серпня 2019 року - 15000 доларів США; 30 серпня 2019 року - 15000 доларів США; 05 вересня 2019 року - 15000 доларів США; 18 вересня 2019 року - 15000 доларів США; 25 вересня 2019 року - 19743 долари США. Кожний перерахунок коштів відбувався без призначення платежу. 
Як перед перерахуванням, так і після перерахування грошових коштів між сторонами у справі не укладався жодний договір, оскільки відповідач лише мав намір укласти договір з позивачем довірчого управління грошовими коштами, проте даний договір так укладений і не був. Позивач вважає, що відповідач набув грошові кошти за відсутності достатніх правових підстав і у спосіб, що суперечить цивільному законодавству.
Позивач неодноразово в телефонному режимі звертався до відповідача про повернення сплачених грошових коштів. Просив повернути сплачені кошти на банківський рахунок позивача протягом семи днів. Відповідач відмовився добровільно повернути безпідставно набуті кошти протягом встановленого терміну.
Просить задовольнити позов. 
Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 28 червня 2021 року було відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі та призначено підготовче засідання.
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 10 липня 2025 року закрито підготовче засідання.
Відповідач, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся судом належним чином, згідно з вимогами ст. 130 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомив, судова повістка - виклик направлялась відповідачу на останню відому суду адресу і в силу ст. 131 ЦПК України вважається доставленою.
У відповідності до ст. 223 ЦПК України суд вважає причини неявки відповідача неповажними. Відзив відповідач на позов не подавав. Заяв та клопотань про проведення розгляду за його відсутності не подавав.
Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється на підставі ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України.
Враховуючи, що сторони не прибули в судове засідання, а перешкод для розгляду справи судом не встановлено, то суд здійснює судовий розгляд у судовому засіданні без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеною в постанові від 5 вересня 2022 року № 1519/2-5034/11 (№ 61-175сво21) порядок ухвалення судового рішення та його проголошення залежить від того, чи судове засідання, яким завершений розгляд справи, відбулось у присутності учасників справи, чи за їхньої відсутності; повне судове рішення було складено чи складання повного судового рішення було відкладено.
У разі розгляду судом справи без виклику учасників справи або учасники справи в судове засідання не з`явились, ухвалення рішення відбувається у такому самому порядку, проте з урахуванням певних винятків: а) рішення не проголошується; б) датою ухвалення рішення є дата складання повного судового рішення. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання таке судове засідання не проводиться. У цьому випадку судове рішення не проголошується (частина четверта статті 268 ЦПК України) і датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення (друге речення частини п`ятої статті 268 ЦПК України).
З урахуванням розумності положення частини п`ятої статті 268 ЦПК України слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін.
Відтак, суд зазначає датою ухвалення рішення дату складання повного його тексту, незважаючи на те, що вона відмінна від дати судового засідання, на яку було призначено розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що відповідачем отримано від позивача, шляхом банківського переказу, грошові кошти на рахунок відкритий у АТ «Cartu Bank» на території Грузії, IBAN: НОМЕР_1 , Банком бенефіцеаром був: CARTU BANK JSC,  АДРЕСА_1 . Отримувачем коштів значився  ОСОБА_2 . 
Отримання грошових коштів підтверджується наступними письмовими доказами, поданими позивачем, а саме:
копією квитанції з перекладом про відправлення грошових коштів від 24 жовтня 2017 року у сумі 10050 доларів США; 
копією квитанції з перекладом про відправлення грошових коштів від 14 червня 2018 року у сумі 15100 доларів США; 
копією квитанції з перекладом про відправлення грошових коштів від 07 грудня 2018 року у сумі 11600 доларів США; 
копією квитанції з перекладом про відправлення грошових коштів від 12 грудня 2018 року у сумі 15000 доларів США; 
копією квитанції з перекладом про відправлення грошових коштів від 17 грудня 2018 року у сумі 15000 доларів США; 
копією квитанції з перекладом про відправлення грошових коштів від 21 грудня 2018 року у сумі 15000 доларів США; 
копією квитанції з перекладом про відправлення грошових коштів від 29 грудня 2018 року у сумі 15000 доларів США; 
копією квитанції з перекладом про відправлення грошових коштів від 09 січня 2019 року у сумі 15000 доларів США; 
копією квитанції з перекладом про відправлення грошових коштів від 13 січня 2019 року у сумі 5524 доларів США; 
копією квитанції з перекладом про відправлення грошових коштів від 29 січня 2019 року у сумі 5462 долари США; 
копією квитанції з перекладом про відправлення грошових коштів від 19 серпня 2019 року у сумі 15000 доларів США; 
копією квитанції з перекладом про відправлення грошових коштів від 22 серпня 2019 року у сумі 15000 доларів США; 
копією квитанції з перекладом про відправлення грошових коштів від 30 серпня 2019 року у сумі 15000 доларів США; 
копією квитанції з перекладом про відправлення грошових коштів від 05 вересня 2019 року у сумі 15000 доларів США; 
копією квитанції з перекладом про відправлення грошових коштів від 18 вересня 2019 року у сумі 15000 доларів США; 
копією квитанції з перекладом про відправлення грошових коштів від 25 вересня 2019 року у сумі 19743 долари США;
Таким чином, позивач відправив відповідачу через банківський переказ грошові кошти, загальний розмір яких складає 217 479 (двісті сімнадцять тисяч чотириста сімдесят дев`ять) доларів США.
Факту договірних відносин щодо отриманих відповідачем коштів судом не встановлено.
Ключовим питанням на яке має відповісти суд в цій справі є те, чи набуті ці кошти відповідачем безпідставно та чи підлягають стягненню у порядку ст. 1212 ЦК України.
Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункти 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд(частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Європейський суд з прав людини нагадав, що «принципи змагальності та рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції. Вони вимагають «справедливого балансу» між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять його в явно гірше становище порівняно з його опонентом (див. рішення у справах «Авотіньш проти Латвії [ВП] () [GC], заява № 17502/07, пункт 119, й інші посилання, ЄСПЛ 2016, та «Регнер проти Чехії» [ВП] (Regner v. the Czech Republic) [GC], заява № 35289/11, пункт 146, від 19 вересня 2017 року). До того ж, право на змагальний судовий процес, в принципі, означає надання сторонам можливості ознайомлюватися та коментувати всі надані докази або подані зауваження з метою впливу на рішення суду. Крім того, сторони повинні мати можливість подати будь-які докази, необхідні для того, аби їхні вимоги задовольнили (див. рішення у справі «Клінік дез Акація та інші проти Франції» (Clinique des Acacias and Others v. France), заява № 65399/01 та 3 інші заяви, пункти 36-43, від 13 жовтня 2005 року). До того ж, суд, який розглядає справу, повинен сам дотримуватися принципу змагальності, наприклад, якщо він розглядає справу на підставі обґрунтування або заперечення, висловленого ним за власною ініціативою (див. рішення у справі «Чепек проти Чехії», заява № 9815/10, пункти 45 та 51-60, від 05 вересня 2013 року).
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року№ 15-рп/2004).
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).
Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Не підлягають поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти поверненню потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20) та від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22).
Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Суд зазначає, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
Судом установлені наступні факти та обставини: позивачем у період з 24 жовтня 2017 року по 25 вересня 2019 року на картковий рахунок ОСОБА_2 перераховувалися грошові кошти, розмір яких в загальному становить 217479 доларів США; стороною позивача повідомлено про відсутність будь-якого іншого договору між сторонами. 
Тобто суд приходить до висновку, що у даній справі, ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_2 кошти, знаючи, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, позивач добровільно сплачував кошти, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). При цьому позивач перераховував відповідачу кошти тривалий час, а саме у період з 24 жовтня 2017 року по 25 вересня 2019 року, регулярно, різними сумами, всього було перераховано 16 платежів. 
Оскільки позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачем, а також будь-яких інших зобов`язань, проте він здійснював ці платежі протягом тривалого часу, регулярно, його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.
Отже, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 217479 доларів США.
Ураховуючи викладене, суд вважає, що грошові кошти в розмірі 217479 доларів США, які належали позивачу, не набуті відповідачем без достатньої правової підстави, а відтак відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України.
З огляду на викладене, у задоволені позовних вимог слід відмовити.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Пунктом 2 ч.2 ст.141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Керуючись ст. 1212 ЦК України, статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268, 272 ЦПК України, суд,
В И Р І Ш И В:
У задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Усатова І.А.