Справа № 204/12799/25
Провадження № 2/204/1322/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2026 року м. Дніпро

Чечелівський районний суд міста Дніпра, у складі: 
головуючого - судді Приваліхіної А.І., 
за участю секретаря судового засідання - Єрмак Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - 
У С Т А Н О В И В:
01 грудня 2025 року ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , із вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором № 75128143 від 24 серпня 2021 року у сумі 28 953 гривні 56 копійок, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 8 500 року та відсотками у сумі 20 298 гривень, пеня/штраф - 0 гривень, комісія - 0 гривень, інфляційні збитки - 136 гривень та 3 % річних - 19 гривень 56 копійок (а. с. 1-6).
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 24 серпня 2021 року між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ОСОБА_1 укладено договір позики № 75128143, за яким відповідачу було надано кредит у сумі 8 500 гривень, строком на 30 днів (з 24 серпня 2021 року по 23 вересня 2021 року), зі сплатою базової ставки у розмірі 1,99 % на день. Вказано, що 27 січня 2022 року між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу № 27/01/2022, відповідно до умов якого ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги до боржників за договорами позики, у тому числі за договором позики № 75128143 від 24 серпня 2021 року, що укладений між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ОСОБА_1 , яке в свою чергу, на підставі договору відступлення права вимоги № 10-03/2023/01 від 10 березня 2023 року, у подальшому відступило вправи вимоги до відповідача позивачу. Зазначено, що відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, тому станом на день формування позовної заяви за ним рахується заборгованість у розмірі 28 953 гривні 56 копійок, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 8 500 року та відсотками у сумі 20 298 гривень, пеня/штраф - 0 гривень, комісія - 0 гривень, інфляційні збитки - 136 гривень та 3 % річних - 19 гривень 56 копійок, яку позивач прохає суд стягнути з відповідача разом із судовим збором у сумі 2 422 гривні 40 копійок та витратами на правову допомогу у сумі 13 000 гривень.
Ухвалою суду від 05 грудня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, з викликом сторін (а. с. 86), копія якої надіслана сторонам у справі за вихідним № 30645/25-вих/2/204/5837/25 від 05 грудня 2025 року (а. с. 87). 
06 січня 2026 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача - адвоката Зубрєва В.О., на позовну заяву (а. с. 95-100 та на звороті), в якому він позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує.
В обґрунтування відзиву зазначає, що на позивача, покладено обов`язок із доведення шляхом надання відповідних доказів обставин, на які він посилається, серед яких, в тому числі: укладення договору позики; отримання ОСОБА_1 коштів і розміру таких коштів; обґрунтованості розміру та складових заборгованості; перехід права вимоги. Проте жодних доказів на підтвердження наведених обставин позивачем не надано. Крім того, зазначає, що матеріали справи не містять ані належних доказів укладання ОСОБА_1 вказаного договору позики, ані доказів перерахування йому кредитних коштів, оскільки наданий позивачем лист ТОВ «ФК «Фінекспрес» № 24/10/25-11 від 24 жовтня 2025 року, не є розрахунковими документами, а відтак не підтверджують переказу коштів, операцій по банківському рахунку. Крім того, вказує на те, що позивачем безпідставно нараховувалися відповідачу відсотки за користування кредитом поза межами строку кредитування, а тому вони не підлягають стягненню, в тому числі і з тих підстав, що позивачем не надано обґрунтованого розрахунку заборгованості на дату відступлення права вимоги. Тому вважає, що підстави для задоволення позову відсутні. Разом з цим, зазначає про те, що матеріали справи не містять належно оформлених реєстрів боржників до договору факторингу № 27/01/2022 від 27 січня 2022 року, оскільки сам по собі витяг з даного реєстру не може бути достатнім доказом певних обставин. Вважає, що вказане спростовує доводи позивача про отримання ним права вимоги до відповідача за вищевказаним кредитним договором. Разом з цим, зазначає, що заявлена позивачем сума понесених витрат на правову допомогу є: завищеною, необґрунтованою, неспіввісною з витраченим часом та обсягом виконаних адвокатом робіт. Тому прохає суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, а у разі їх задоволення - зменшити витрати на правову допомогу до 1 500 гривень.
09 січня 2026 року на адресу суду надійшла відповідь представниці позивача на відзив (а. с. 108-115), в якому вона доводи сторони відповідача вважає необґрунтованими та безпідставними.
В обґрунтування відповіді на відзив зазначає, що 24 серпня 2021 року відповідач здійснив дії, спрямовані на укладення даного кредитного договору, дистанційно, в електронній формі, відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, підписав шляхом накладення електронного підпису одноразовим ідентифікатором кредитний договір № 75128143. Стверджує, що первісний кредитор вимоги за вказаним кредитним договором виконав у повному обсязі, перерахувавши відповідачу на картку № НОМЕР_1 , яка була зазначена ним у договорі, 8 500 гривень, що підтверджується довідкою ТОВ «ФК «Фінекспрес» від 24 серпня 2021 року та не спростовано відповідачем належними, достатніми та допустимими доказами (випискою по картці). Водночас, зазначає, що підписавши кредитний договір, відповідач, як споживач/позичальник погодився на умови кредитного договору, в тому числі щодо сплати відсотків за понадстрокове користування кредитом, а відтак нарахування відповідачу таких відсотків за користування кредитними коштами є законним. Вказує, що оскільки позивач є новим кредитором відповідача, на підтвердження чого ним надано всі необхідні та належні докази, які підтверджують факт переходу від ТОВ «Вердикт Капітал» до нього права вимоги за вказаним договором до відповідача, то він має право вимагати стягнення з ОСОБА_1 наявної заборгованості, разом із понесеними ним витратами на правову допомогу. Водночас, зазначає про те, що оскільки даний спір виник виключно з вини відповідача внаслідок неналежного виконання ним умов кредитного договору, то і всі судові витрати необхідно покласти на нього.
Ухвалою суду від 19 січня 2026 року витребувано докази (а. с. 132-133).
26 лютого 2026 року на адресу суду надійшли витребувані докази (а. с. 150-153).
11 березня 2026 року на адресу суду надійшла заява (заперечення) представника відповідача - адвоката Зубрєва В.О., в якій він зазначає про те, що надані АТ «КБ «Приватбанком» докази жодним чином не спростовують заперечень та підстав відзиву на позов, оскільки факт отримання ОСОБА_1 від ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» грошових коштів за договором позики № 75128143 не підтверджується. Вважає, що надана банком виписка не відповідає критерію належності, оскільки фактично не містить інформації щодо предмета доказування (ані найменування відправника, ані призначення платежу цього переказу), тому обставина отримання ОСОБА_1 грошових коштів від ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» грошових коштів за договором позики № 75128143 не підтверджена належними, достатніми та допустимими доказами, а ґрунтується на припущеннях, що є недопустимим. Також зазначає про те, що виписка з банківської установи надійшла щодо належної відповідачу картки № 5168 7574 2980 4844, тоді як частина карткового номеру у листі ТОВ «ФК «Фінекспрес» зазначена символами «*», що унеможливлює його повну ідентифікацію та приналежність саме відповідачу, а припущення з цього приводу, вважає неприпустимими. Тому прохає суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
18 березня 2026 року на адресу суду надійшли письмові пояснення представника позивача - Ткаченко М. (а. с. 171-173), в яких вона зазначає, що кредитний договір між відповідачем та первісним кредитором був укладений у письмовій (електронній) формі, шляхом його підписання одноразовим ідентифікатором, який було направленого на мобільний номер телефону відповідачки, зазначений нею у кредитному договорі, що відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію». Вказує, що перерахування кредитних коштів первісним кредитором здійснювалося за допомогою платіжних провайдерів, оскільки він є небанківською фінансовою установою та здійснює свою діяльність на підставі спеціалізованої ліцензії, якою здійснення переказу коштів не охоплюється, а тому для видачі кредитів у безготівковій формі, кредитодавець має залучати платіжних провайдерів, у базах даних яких захист реквізитів карт відповідає міжнародному стандарту PCI DSS. Тобто до такої бази надходить виключно частина номеру карти та токену (маскований номер банківської картки), що забезпечує збереження інформації, але при цьому є достатнім ідентифікатором платіжного інструменті в межах платіжних систем і використовується всіма учасниками ринку фінансових послуг, тому вважає, доводи відповідача в цій частині штучними та такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Вказує, що відповідність маскованого номеру картки, зазначеного у договорі платіжної організації, та повного номера картки підтверджена належними та допустимими доказами, зокрема випискою з банківського рахунку відповідача. Більш того, вважає, що сам по собі факт зарахування коштів на рахунок відповідача вже свідчить про їх отримання останнім, незалежно від технічних особливостей відображення реквізитів платника у виписці. Стверджує, що подані ним докази є належними, допустимими та достатніми, і в їх сукупності беззаперечно підтверджується факт отримання відповідачем кредитних коштів у сумі 8 500 гривень за договором позики № 75128143 від 24 серпня 2021 року. Тому прохає суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
У судовому засіданні представниця позивача - адвокатка Демарчук Н.О., позовні вимоги підтримала в повному обсязі, прохала суд їх задовольнити в повному обсязі, обґрунтування надала аналогічні тексту позовної заяві, відповіді на відзив та письмовим поясненням.
У судовому засіданні представник відповідача - адвокат Неруш О.В., позовні вимоги не визнав, проти задоволення позовних вимог заперечував, обґрунтування надав аналогічні відзиву на позовну заяву та заяви (заперечення).
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 24 серпня 2021 року між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ОСОБА_1 було укладено договір позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 75128143 шляхом підписання електронним підписом «Rxj5rOQ82g» (а. с. 35 та на звороті).
Генерація і надсилання одноразового ідентифікатора, використаного для підписання заявки і, відповідно, укладення договору здійснюється наступним чином: клієнт на веб-сайті натискає відповідну кнопку для підписання заявки/договору, силами програмного забезпечення генерується одноразовий ідентифікатор ключа для підписання, доступу до якого працівники товариства не мають. Вказаний ключ автоматично через АРІ-сервіс надсилається на телефонний номер клієнта, верифікований в його особистому кабінеті на сайті. Для цього використовуються послуги оператора смс-відправлень. Після введення клієнтом згенерованого ключа у відповідне поле для підписання, програма звіряє ключі та у випадку їх співпадіння, заявка/договір вважаються підписаними.
Згідно з умовами договору позики відповідачу надано кредит в розмірі 8 500 гривень, строком на 30 днів, процентна ставка базова 1,99 % на день. Річна відсоткова ставка 906,08 %. Орієнтована загальна вартість позики 10 276 гривень 08 копійок.
З листа ТОВ «ФК «Фінекспрес» № КД-000065732/ТНПП від 23 жовтня 2025 року (а. с. 62) вбачається, що товариством, на підставі договору на переказ коштів 23-01-18/5 від 23 січня 2018 року, успішно було перераховано кошти на платіжну картку клієнта: «24.08.2021 року; номер платежу 1fd9164b-0a74-40b3-ac82-f227c7734f59; сума 8 500 гривень, отримувач ОСОБА_1 - ЕПЗ НОМЕР_1 .
Згідно з розрахунком заборгованості ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» (а. с. 66-67), станом на 22 грудня 2021 року, за відповідачем рахується заборгованість у сумі 28 798 гривень, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 8 500 року та відсотками у сумі 20 298 гривень, відсотками за понадстрокове користування - 0 гривень.
27 січня 2022 року між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу № 27/01/2022, відповідно до якого ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги за договором позики № 75128143 від 24 серпня 2021 року (а. с. 7-15).
10 березня 2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» було укладено договір відступлення прав вимоги № 10-03/2023/01, за яким ТОВ «Вердикт Капітал» відступило ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» право вимоги за договором позики № 75128143 від 24 серпня 2021 року, що укладений між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ОСОБА_1 (а. с. 23-33).
Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. 
Приписами ч. 1 ст. 623 ЦК України визначено, що боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. 
Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.
Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з вимогами п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Приписами ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
В свою чергу, стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис», електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного суду від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20.
Судом встановлено, що договір позики № 75128143 (на умовах повернення позики в кінці строку позики) від 24 серпня 2021 року підписаний відповідачем 24 серпня 2021 року електронним підписом, шляхом введення одноразового ідентифікатора Rxj5rOQ82g, який був надісланий на його номер телефону НОМЕР_2 , зазначений у договорі (а. с. 35 та на звороті), відповідно до вимог ч. ч. 6 та 8 ст. ст. 11 та 12 Закону України «Про електронну комерцію», що свідчить про те, що сторони досягли усіх істотних умов та уклали кредитний договір.
Отже, договір про надання фінансового кредиту підписано ОСОБА_1 за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію», та є належним та допустимим доказам того, що сторони уклали між собою правочин.
При цьому суд зазначає, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу відповідачем на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір не був би укладений.
Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідачем таких доказів суду не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.
З огляду на викладене, зважаючи на те, що без здійснення вказаних дій (вхід відповідачем через на веб-сайті ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» в особистий кабінет; подача заявки на отримання кредиту; прийняття умов отримання кредиту шляхом натискання відповідної кнопки; отримання відповідачем за допомогою засобів зв`язку одноразового ідентифікатора у вигляді смс-коду, який відповідачем було використано (введено) для підтвердження підписання пропозиції, акцепту та кредитного договору) відповідачем кредитний договір не був би укладений сторонами, суд доходить переконливого висновку про те, що цей правочин укладений відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію», а відтак вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, більш того, укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача.
Отже, суд доходить висновку, що між сторонами у справі укладений кредитний договір, за умовами якого відповідач зобов`язався прийняти грошові кошти та повернути їх частинами у визначений договором строк, а також сплатити відповідні проценти у погодженому сторонами розмірі за користування такими кредитними коштами. 
При цьому, суд зазначає про те, що неспроможними є доводи сторони відповідача про те, що останній не отримував грошових коштів за вказаним кредитним договором, оскільки вказане спростовується матеріалами справи.
Так, зокрема з довідки ТОВ «ФК Фінекспрес» № КД-000065732/ТНПП від 23 жовтня 2025 року (а. с. 62) вбачається, що товариством, на підставі договору на переказ коштів 23-01-18/5 від 23 січня 2018 року, успішно було перераховано кошти на платіжну картку клієнта: «Дата 24.08.2021 року; номер платежу 1fd9164b-0a74-40b3-ac82-f227c7734f59; сума 8 500.00 грн.; отримувач ОСОБА_1 - ЕПЗ номер НОМЕР_1 ».
Крім того, з відповіді АТ «КБ «Приватбанк» № 20.1.0.0.0/7-260206/49595-БТ від 12 лютого 2026 року наданої на виконання вимог ухвали суду про витребування (а. с. 150) вбачається, що банківська картка НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 ) належить ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ), а з доданої до не виписки по картковому рахунку (а. с. 151 та на звороті) вбачається, що 24 серпня 2021 року останньому було здійснено зарахування 8 500 року із призначенням платежу «зарахування переказу на картку».
Натомість, суд зазначає, що доказів повернення вказаних грошових сум кредитору у вигляді тілу кредиту або відсотків матеріали справи не містять.
Як вбачається із змісту кредитного договору між позичальником та первісним кредитором було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, в тому числі щодо сплати процентів.
Підпис відповідача під договором свідчить про його ознайомлення з усіма його умовами, загальними умовами кредитування, іншою інформацією надання якої передбачено чинним законодавством України.
Кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору; не оспорювала кредитний договір в частині або в цілому, первісний кредитор надав відповідачці документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; кредитний договір містить інформацію щодо загальної вартості кредиту та графік погашення кредиту.
Отже, підписавши кредитний договір, ОСОБА_1 посвідчив свою обізнаність та згоду з його умовами, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин вчинено в формі, встановленій законом, та він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлений ним, а саме отримання кредитних коштів позичальником, що і було здійснено сторонами. Відповідач з власної ініціативи звернувся за отриманням кредиту до вільно обраної ним фінансової установи, а саме ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ», отримавши від останньої всю передбачену законодавством інформацію перед укладанням договору.
Таким чином, у даному випадку слід виходити з презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України), а також презумпції обов`язковості виконання договору (стаття 629 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, а договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Водночас суд зазначає, що згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином відступлення права вимоги.
Відповідно до вимог статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Виходячи зі змісту статей 512, 514 ЦК України та ст. 442 ЦПК України, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо й до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.
Так, на підтвердження переходу права первісного кредитора за кредитним договором № 75128143 від 24 серпня 2021 року позивачем надано суду договір факторингу № 27/01/2022 від 27 січня 2022 року (а. с. 7-15), що був укладений між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», договір відступлення прав вимоги № 10-03/2023/01 від 10 березня 2023 року, що був укладений між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», Акти приймання-передачі прав вимоги до них (а. с. 17-18), Акти приймання-передачі реєстру боржників до вказаних договорів (а. с. 36-37), витяги з реєстру боржників до них (а. с. 22, 41).
Таким чином, позивач є новим кредитором відповідача за вищевказаним кредитним договором. 
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позивач, як новий кредитор за кредитними договорами, набув право вимоги до відповідача за вищевказаним кредитним договором, натомість останній свої зобов`язання за ними не виконав, а тому, з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором № 75128143 від 24 серпня 2021 року, у сумі 8 500 гривень, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 8 500 гривень, інфляційних втрат у сумі 136 гривень та 3 % річних - 19 гривень 56 копійок. 
Щодо стягнення відсотків за користування кредитом, суд зазначає наступне.
Так, звертаючись з даним позовом до суду позивач, з-поміж іншого, прохає суд стягнути з відповідача заборгованість за відсотками за користування кредитом у сумі 20 298 гривень, на підтвердження чого надано розрахунок заборгованості кредитора відповідача (а. с. 66-67).
Так, з указаного розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачу нараховувалися відсотки за користування кредитом у період з 24 серпня 2021 року по 22 вересня 2021 року включно у сумі по 59 гривень 20 копійок/день (0,70 %); 23 вересня 2021 року відсотки не нараховувалися, натомість 24 вересня 2021 року йому нараховано відсотки у сумі 3 467 гривень 58 копійок, а з 25 вересня 2021 року по 22 грудня 2021 року у сумі по 169 гривень 15 копійок/день, а всього - 20 298 гривень. 
Натомість, умовами договору позики № 75128143 (на умовах повернення позики в кінці строку позики) сторони погодили: суму позики - 8 500 гривень; строк позики - 30 днів; процентна ставка (базова)/ день - 1,99 % (фіксована); дата надання кредиту - 24 серпня 2021 року; дата повернення кредиту - 23 вересня 2021 року; знижена процентна ставка/день (застосовується відповідно до умов Програми лояльності) - 0,70 %; процентна ставка за понадстрокове користування позикою (її частиною)/день (не застосовується в період карантину) - 2,70 %; пеня %/день (не застосовується в період карантину) - 2,70 %; орієнтовна реальна річна процентна ставка - 906,08 %; орієнтовна загальна вартість позики - 10 276 гривень 08 копійок. 
Крім того, п. 3 вказаного договору позики визначено, що позикодавець надає позичальнику детальний перелік складових загальної вартості кредиту у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супровідних послуг кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб за формою, наведеною в таблиці вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що зазначений у додатку № 1 до договору, який є його невід`ємною частиною.
Згідно з додатком № 1 до договору позики № 75128143 від 24 серпня 2021 року (а. с. 35 на звороті), загальна вартість кредиту - 10 276 гривень 08 копійок, з яких сума кредиту 8 500 гривень, відсотки за користування кредитом (з 24 серпня 2021 року по 23 вересня 2021 року) - 1 776 гривень 08 копійок.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин, який діяв до 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року (скасований з 01 липня 2023 року постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»).
З огляду на викладене, зважаючи на те, що умовами договору строк позики обумовлений 30 днями, за які позичальник зобов`язаний сплатити кредитодавцю відсотки за користування кредитом у сумі 1 776 гривень 08 копійок, при цьому пролонгація даним договором не передбачена, а відсоткова ставка за понаднормове користування позикою - не застосовується через карантин, суд вважає безпідставним нарахуванням первісним кредитором відповідачу відсотків за користування кредитом: 24 вересня 2021 року у сумі 3 467 гривень 58 копійок, та з 25 вересня 2021 року по 22 грудня 2021 року у сумі по 169 гривень 15 копійок/день. 
Водночас суд зазначає, що відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц та від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу.
Так, у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам.
Крім того, у постанові від 14 червня 2023 року у справі № 755/15965/17 Верховний Суд зазначив про те, що дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення.
Враховуючи викладене, суд доходить переконливого висновку про те, що первісним кредитодавцем безпідставно здійснювалося нарахування відповідачу відсотків за користування кредитом поза межами строку кредитування, тобто після 23 вересня 2021 року.
З огляду на викладене, враховуючи те, що 24 серпня 2021 року між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ОСОБА_1 було укладено договір позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 75128143, за яким останньому було надано у позику 8 500 гривень, строком на 30 діб до 23 вересня 2021 року включно, однак відповідач умови вказаного договору не виконав, а право вимоги за вказаним договором передано позивачу, зважаючи на те, що за договором факторингу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, а як вбачається з додатку № 1 до договору позики № 75128143 від 24 серпня 2021 року його сукупна вартість становить 10 276 гривень 08 копійок, з яких сума кредиту 8 500 гривень, відсотки за користування кредитом (з 24 серпня 2021 року по 23 вересня 2021 року) - 1 776 гривень 08 копійок, натомість ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» відступаючи право вимоги за вказаним договором позивачу безпідставно нарахувало відповідачу відсотки за користування кредитом поза межами строку договору (після 23 вересня 2021 року), у зв`язку з чим суд доходить переконливого висновку про те, що ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» не міг передати більше прав, ніж мав сам, а тому позивачем набуто право вимоги до відповідача за договором позики № 75128143 від 24 серпня 2021 року саме у сумі 10 276 гривень 08 копійок, з яких сума кредиту 8 500 гривень, відсотки за користування кредитом (з 24 серпня 2021 року по 23 вересня 2021 року) - 1 776 гривень 08 копійок, а відтак позовні вимоги є обґрунтованими, та підлягають задоволенню частково, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики № 75128143 від 24 серпня 2021 року у сумі 10 431 гривня 64 копійки, з яких сума кредиту 8 500 гривень, відсотки за користування кредитом 1 776 гривень 08 копійок, інфляційні втрати у сумі 136 гривень та 3 % річних - 19 гривень 56 копійок. 
Щодо витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.
Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Приписами ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на позивача.
Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.
Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат.
Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу позивачу у даній справі на підставі договору про надання правової допомоги № 01-07/2024 від 01 липня 2024 року (а. с. 55-59 та на звороті) надавало Адвокатське об`єднання «Лігал Ассістанс».
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» надано витяг з Акту № 15 про надання юридичної допомоги від 31 жовтня 2025 року (а. с. 61) та заявку на надання юридичної допомоги № 255 від 01 жовтня 2025 року (а. с. 60). на загальну суму 13 000 гривень.
Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії.
Також, Верховний суду у складі Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зазначив про те, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа. Урахувавши наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, ВС дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 зробила висновок про законність включення «гонорару успіху» адвоката до судових витрат і наголосила на необхідності визначення сторонами розумних меж такого гонорару. ВП ВС виходила із того, що домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом і клієнтом, у межах правовідносин, між якими й може розглядатися питання щодо обов`язковості такого зобов`язання. Суд зазначив, що в контексті вирішення судом питання про розподіл судових витрат суд повинен оцінювати розумність витрат, їх сумірність із ціною позову та складністю справи.
Також судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).
Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.
Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.
Крім того, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).
Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі.
Верховний Суд у своїй постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 640/6209/19 зазначив, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Таким чином, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності.
З огляду на викладене, враховуючи складність справи, зважаючи на обсяг і складність виконаної адвокатським об`єднанням роботи, виходячи з конкретних обставин справи, приймаючи до уваги заявлену позивачем ціну позову, співмірність та пропорційність понесених витрат щодо предмета спору, значення справи для сторін, суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 2 000 гривень.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.
Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим.
Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд доходить висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики № 75128143 від 24 серпня 2021 року у сумі 10 431 гривня 64 копійки, з яких сума кредиту 8 500 гривень, відсотки за користування кредитом 1 776 гривень 08 копійок, інфляційні втрати у сумі 136 гривень та 3 % річних - 19 гривень 56 копійок.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги задоволено частково, то з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 872 гривні 76 копійок, виходячи із розрахунку 2 422,4*(10 431,64/28 953,56)
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 288-289, 354-355 ЦПК України, суд, - 
У Х В А Л И В:
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» (01133, м. Київ, вул. Мечнікова, буд. 3, офіс. 306; ЄДРПОУ 44276926) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_5 ), про стягнення заборгованості - задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» заборгованість за договором позики № 75128143 від 24 серпня 2021 року у сумі 10 431 (десять тисяч чотириста тридцять одна) гривня 64 (шістдесят чотири) копійки, з яких сума кредиту 8 500 (вісім тисяч п`ятсот) гривень, відсотки за користування кредитом 1 776 (одна тисяча сімсот сімдесят шість) гривень 08 (вісім) копійок, інфляційні втрати у сумі 136 (сто тридцять шість) гривень та 3 % річних - 19 (дев`ятнадцять) гривень 56 (п`ятдесят шість) копійок.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» судовий збір у сумі 872 (вісімсот сімдесят дві) гривні 76 (сімдесят шість) копійок.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» витрати на правову допомогу у сумі 2 000 (дві тисячі) гривень.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи.
Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку. 

Суддя А.І. Приваліхіна