Унікальний номер справи 372/3804/25
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/4448/2026
Головуючий у суді першої інстанції Г. В. Висоцька
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач

Постанова
Іменем України
18 березня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач ОСОБА_1 
відповідач Орган опіки та піклування Козинської селищної ради Обухівського району Київської області
відповідач ОСОБА_2 

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Захарчуком Іваном Анатолійовичем, на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 04 листопада 2025 року, постановлену у складі судді Г. В. Висоцької, в примішенні Обухівського районного суду Київської області,

у с т а н о в и в :

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Органу опіки та піклування Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання незаконної бездіяльності та звільнення від повноважень опікуна, в якому просив суд визнати незаконною бездіяльність органу опіки та піклування Козинської селищної ради Обухівського району Київської області в частині нереагування на відомості про невиконання ОСОБА_2 обов`язків опікуна ОСОБА_4 , які були викладені в заяві опікуна ОСОБА_1 від 25.06.2025. Визнати зловживанням правами опікуна дії та бездіяльність ОСОБА_2 , які полягають у його відмові без розумної причини від продажу підопічним ОСОБА_4 бази відпочинку « АІСТ » за адресою АДРЕСА_1 та земельної ділянки за кадастровим № 3223151000:04:076:1001, на якій вона розташована, у його відмові без розумної причини від проведення розподілу прибутку ТОВ «Українські джерела» та виплаті дивідендів його підопічному ОСОБА_4 та у його відмові без розумної причини від участі у щомісячних витратах на утримання підопічного ОСОБА_4 та здійснення догляду за ним. Просить звільнити ОСОБА_2 від обов`язків опікуна ОСОБА_4 .
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 04 листопада 2025 року провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Органу опіки та піклування Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання незаконної бездіяльності та звільнення від повноважень опікуна закрито.
Не погоджуючись з ухвалою суду  ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_5 подавапеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить її скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що закриваючи провадження у справі суд першої інстанції не врахував, що позивач звернувся до суду за захистом своїх цивільних (приватних, майнових) прав та інтересів, а отже його позов до органу опіки та піклування Козинської селищної ради належить розглядати саме за правилами цивільного судочинства. А вимога про визнання зловживанням правами дій та бездіяльності опікуна ОСОБА_2 грунтується на ст.ст. 3, 13 ЦК України і є суто цивільно - правовою позовною вимогою, яка не може розглядатися в окремому провадженні, оскільки між сторонами виник спір щодо належного виконанння відповідачем обв`язків опікуна.
Судом не взято до уваги те, що вимога про звільнення ОСОБА_2 від повноважень опікуна відповідно до ст. ст. 295-300 ЦПК України дійсно може розглядатися в окремому провадженні, але лише в тому випадку, якщо із відповідною заявою звертається до суду орган опіки. Суд не врахував, що позивач не звертався до суду із заявою на бездіяльність органу опіки щодо розгляду його заяви, він звернувся до суду з приводу бездіяльності органу опіки, яка полягає в нереагуванні на відомості про порушення прав заявника та його підопічного.
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5  підтримав подану апеляційну скаргу, просив задовольнити на підставі викладених у ній доводів.
Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, ухвалу суду просив залишити без змін як закону та обгрунтовану.
Представник Органу опіки та піклування Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, третя особа ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином шляхом доставлення судової повістки до електронних кабінетів учасників справи, що підтверджується звітами про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду.
Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З метою дотримання процесуальних строків, беручи до уваги положення ч. 2 ст. 372 ЦПК, колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи за відсутності осіб, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційніа скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. 
Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі суд дійшов висновку, що у цьому спорі одним із відповідачів є Орган опіки та піклування Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, який здійснює надані йому чинним законодавством владні управлінські функції, а тому має статус суб`єкта владних повноважень щодо встановлення опікунства, позивач, в свою чергу, оскаржує саме бездіяльність цього органу, яка полягала у неприйнятті рішення за заявою про звільнення від статусу опікуна, відтак спір в цій справі є подібний за характером правовідносин зі спором, який виник у справі №200/4863/23, тому належить до компетенції адміністративного суду. Щодо позовних вимог про звільнення ОСОБА_2 від обов`язків опікуна ОСОБА_4 та визнання зловживанням правами опікуна, дії та бездіяльність ОСОБА_2 , суд дійшов висноку, що дана вимога не підлягає розгляду у порядку позовного провадження, а може бути розглянута у порядку окремого провадження колегіально у складі головуючого судді та двох присяжних.
Проте повністю із такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може з огляду на наступне.
Відповідно достатті 15 ЦК Україникожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі №925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Згідно зі статтею 2 ЦПК Українизавданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 зауважував, що закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
Відповідно до приписів ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20)).
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами (частина перша статті 19 ЦПК України).
Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (пункт 1 частини першої статті 19 КАС України).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 4 КАС України публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2024 року в справі № 757/27509/23-ц (провадження № 61-17974св23) зроблено висновок, що: «суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у відкритті провадження в цій справі на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України, так як спірні правовідносини, які виникли між сторонами, пов`язані із здійсненням відповідачем владних управлінських функцій, тому мають публічно-правовий характер та не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Як вбачається із матеріалів справи, однією із заявлених   ОСОБА_7 позовнх вимог є вимога про визнання незаконною бездіяльність органу опіки та піклування Козинської селищної ради Обухівського району Київської області щодонереагування на відомості про невиконання      ОСОБА_2  обов`язків опікуна    ОСОБА_4 , порушення ним прав підопічного, які були викладені в заяві опікуна ОСОБА_1 від 25.06.2025.
Отже, за результатами розгляду заяви орган опіки та піклування зобов`язаний ухвалити остаточне рішення по суті поданої заяви, не допускаючи безпідставного затягування строків її розгляду або відмови від виконання владних повноважень у межах компетенції. 
Ненадання відповідного рішення у строки, встановлені законодавством, становить протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України.
Таким чином, провадження щодо розгляду заяви є обов`язковою адміністративною процедурою, яка повинна завершитися ухваленням рішення по суті звернення.
Невчинення передбачених законом дій у встановленому порядку кваліфікується як протиправна бездіяльність відповідно до статті 2 КАС України. Така поведінка порушує право заявника на ефективний адміністративний розгляд, а також суперечить законним інтересам дитини, яка має право на визначеність свого місця проживання та належний рівень захисту.
Бездіяльність, яка полягає у неухваленні рішення за результатами розгляду заяви, підлягає оскарженню до адміністративного суду як публічно-правовий спір відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України.
Ураховуючи зазначене, у справі, що переглядається суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що предметом спору є саме визнання незаконною бездіяльність органу опіки та піклування щодо нереагування на відомості, які були викладені в заяві опікуна ОСОБА_1 від 25.06.2025, відтак спір стосується здійснення суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, що відноситься до адміністративного судочинства, оскільки зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач оскаржує саме бездіяльність цього органу, яка полягала у неприйнятті рішення за заявою про звільнення від статусу опікуна. Тому цілком обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що зазначений спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Твердження позивача про те, що він звернувся до суду з приводу бездіяльності органу опіки, яка полягає в нереагуванні на відомості про порушення прав заявника та його підопічного, не спростовує висновків суду про належність спору в цій часті суду адміністративної юрисдикції, та такі твердження зводяться до невірного тлумачення позивачем норм закону.
За таких обставин суд зробив правильний висновок про закриття провадження у справі в цій частині, оскільки такий спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а розгляд спору належить до компетенції адміністративних судів.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що ухвала суду першої інстанції в частині закриття провадження щодо заявлених позивачем вимог про визнання незаконною бездіяльність органу опіки та піклування постановлена з додержанням норм процесуального права. Таким чином, апеляційну скаргу в цій частині необхідно залишити без задоволення, а оскаржену ухвалу суду без змін.
Разом з тим колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процессуального права при постановленні ухвали про закриття провадження в частині позовних вимог про звільнення ОСОБА_2 від обов`язків опікуна ОСОБА_4 та визнання дії та бездіяльності ОСОБА_2 зловживанням правами опікуна, з огляду на таке.
Як вже зазначалося, закриваючи провадження у справі в цій частині, суд першої інстанції дійшов висновку, що дана вимога не підлягає розгляду у порядку позовного провадження, а може бути розглянута у порядку окремого провадження колегіально у складі головуючого судді та двох присяжних.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно з частиною другою статті 34 ЦПК України у випадках, встановлених цим Кодексом, цивільні справи у судах першої інстанції розглядаються колегією у складі одного судді і двох присяжних, які при здійсненні правосуддя користуються всіма правами судді.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи (пункт 1 частини другої статті 293 ЦПК України).
У випадках, встановлених пунктами 1, 3, 4, 9, 10 частини другої статті 293 ЦПК України, розгляд справ проводиться судом у складі одного судді і двох присяжних (частина четверта статті 293 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2025 року у справі № 727/5306/24 (провадження № 61-13213сво24) вказано, що «норми процесуального права, які визначають порядок розгляду судом питань про призначення, зміну, звільнення від виконання обов`язків опікуна (частина друга статті 300 ЦПК України), розміщені у главі 2 розділу IV ЦПК України, щодо якої у взаємозв`язку і з положеннями пункту 1 частини другої статті 293 ЦПК України існує безальтернативний припис, передбачений частиною четвертою статті 293 ЦПК України, про розгляд таких справ саме колегіальним складом суду (один суддя і двоє присяжних), та не передбачено диференційованого підходу щодо формулювання складу суду залежно від специфіки питання, яке є предметом судового розгляду відповідно до статті 300 ЦПК України. Таке тлумачення змісту частини другої статті 300 ЦПК України та пункту 1 частини другої статті 293 ЦПК України з огляду на специфіку спірних правовідносин та їх соціальну важливість відповідає принципам справедливості, розумності та узгоджується з положеннями Конвенції, зокрема пунктом 1 статті 6. Тому до вимог про встановлення опіки і призначення опікуна, як і про його заміну чи звільнення, що вирішуються після вирішення вимоги про визнання фізичної особи недієздатною в іншому судовому процесі, має застосовуватися правило визначення складу суду, передбачене у пункті 1 частини другої статті 293 ЦПК України щодо вимоги про визнання фізичної особи недієздатною; вимоги про встановлення опіки, призначення опікуна чи співопікуна, заміни опікуна або співопікуна чи звільнення від повноважень опікуна, які вирішуються після вирішення вимоги про визнання фізичної особи недієздатною в іншому судовому процесі, підлягають розгляду судом першої інстанції у складі одного судді і двох присяжних».
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами (частина перша статті 19 ЦПК України).
Згідно з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК Українисуд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Із змісту позовної заяви вбачається, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 24.05.2024 у справі №372/1887/24 над ОСОБА_4 встановлено опіку та призначено його опікунами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
У процесі спільного виконання обов`язків між опікунами виник спір, опікун ОСОБА_1 вважає, що опікун ОСОБА_2 допускає зловживання своїми правами та вчиняє дії, які суперечать інтересам підопічного.
Таким чином, ОСОБА_1 заявлено позовні вимоги до другого опікуна  ОСОБА_2 щодо визнання дій та бездіяльності опікуна зловживанням правами, що по суті є спором між двома опікунами, які є фізичними особами, відтак вказана вимога є виключно позовною вимогою, яка підлягає розгляду у порядку загального позовного провадження шляхом подання до суду позовної заяви.
При цьому колегія суддів зауважує, що вимога про звільнення іншого опікуна від своїх повноважень відповідно до вимог статей 295-300 ЦПК України дійсно підлягала б розгляду в порядку окремого провадження у разі звернення із такою вимогою до суду органу опіки та піклування. 
Проте у даній справі спір виник між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які є опікунами над недієздатним ОСОБА_4 , тому такий спір не може бути розглянуто в порядку окремого провадження, оскільки між учасниками справи виникли цивільно-правові правовідносини, виник спір, який підлягає розгляду в порядку загального позовного провадження.
Отже невірним є висновок суду першої інстанції щодо того, що спір, який виник між двома опікунами щодо здійснення опіки над недієздатною особою не підлягає розгляду у порядку позовного провадження, а може бути розглянутий у порядку окремого провадження колегіально у складі головуючого судді та двох присяжних, з наведених вище підстав.
Відповідно до ч. 1ст. 379 ЦПК Українипідставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За встановлених обставин слід визнати необґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо закриття провадження у справі в частині вимог заявлених позивачем до другого опікуна про визнання дії та бездіяльність опікуна зловживанням правами опікуна, звільнення від повноважень опікуна, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала суду в цій частині підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
З огляду на зазначене колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали в частині закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання дії та бездіяльності опікуна зловживанням правами опікуна, звільнення від повноважень опікуна з направленням справи в цій частині для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_5 , задовольнити частково.
Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 04 листопада 2025 року в частині закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Органу опіки та піклування Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, третя особа - ОСОБА_3 , про визнання незаконної бездіяльності залишити без змін.
Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 04 листопада 2025 року в частині закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання дії та бездіяльності опікуна зловживанням правами опікуна, звільнення від повноважень опікуна скасувати, направити справу в цій частині до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції

Повна постанова складена 10 квітня 2026 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна