ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2764/26 Справа № 175/11106/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Васюченко О.Г. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Макарова М.О.,
за участю секретаря судового засідання — Шаповалової О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2025 року, у складі судді Васюченко О.Г., по справі № 175/11106/24 за позовною заявою  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа — Дніпровська районна державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за законом, – 
ВСТАНОВИЛА: 

У липні 2024 року  ОСОБА_4  звернулася через суд з позовом, пред`явленим до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , визначивши третьою особою Дніпровську районну державну нотаріальну контору, на предмет визнання за нею права власності на 5/6 частин земельної ділянки, кадастровий номер 1221411000:02:009:0177, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1000 грн, розташовану у АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності за життя ОСОБА_5 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1  (а.с. 3-7).
Обґрунтовуючи вимоги, позивач посилалась на те, що вона з 08 квітня 1958 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , якому у період шлюбу була надана у користування земельна ділянка у АДРЕСА_2 (по документу) №44а, площею 1050 кв.м. для будівництва індивідуального жилого будинку, у відповідності до договору оренди від 10 травня 1958 року, укладеного між ОСОБА_5 та виконкомом Дніпропетровського райвиконкому народних депутатів трудящих, посвідченого нотаріально. За час шлюбу подружжя побудувало домоволодіння на зазначеній земельній ділянці, право власності на яке зареєстровано було за ОСОБА_5 . У 1996 році ОСОБА_5 отримав державний акт на право приватної власності на зазначену земельну ділянку в порядку приватизації та земельній ділянці був присвоєний кадастровий номер 1221411000:02:009:0177. Позивач зазначає, що за вимогами ст. 60 СК України майно, придбане у шлюбі є спільною власністю подружжя, однак, позивач вважає, що в силу ст. 57 СК України, зазначена земельна ділянка є особистою власністю померлого її чоловіка ОСОБА_5 . Позивач ОСОБА_4 успадкувала 1/2 частку домоволодіння після чоловіка, на що отримала свідоцтво про право на спадщину, однак отримала відмову нотаріуса щодо спадкування земельної ділянки, в якій нотаріус посилалась на невідповідність частки земельної ділянки її успадкованої частки на домоволодіння. Позивач наголошує, що нотаріус виходив з того, що земельна ділянка є особистою власністю померлого. На даний час позивач є власником 5/6 частини домоволодіння (3/6 частини як дружина померлого, 2/6 як спадкоємиця). ОСОБА_5 при своєму житті не залишив заповіту. Оскільки згідно Витягу з Державного реєстру речових прав 17 травня 2024 року позивач є власником 5/6 частини домоволодіння і оскільки цільове призначення земельної ділянки являється саме для будівництва та обслуговування жилого будинку і таке призначення не змінюється, позивач вважає, що має право на спадкування 5/6 частини зазначеної земельної ділянки, а спадкоємцю померлого ОСОБА_5 , якими є відповідачі, залишається в спадщину 1/6 частина домоволодіння та 1/6 частина земельної ділянки.
Ухвалою Дніпровського районного суду від 21 травня 2025 року, у зв`язку зі смертю позивача ОСОБА_4 , замінено позивача її правонаступником ОСОБА_1 (а.с.132).
Рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2025 року ОСОБА_1 в задоволенні позову до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Дніпровська районна державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за законом — відмовлено. Судові витрати залишено за позивачем (а.с. 182-185).
Рішення суду мотивовано тим, що позов пред`явлено до неналежних відповідачів, адже сини померлого ОСОБА_5 фактично не прийняла спадщину, а спадщину прийняла лише його дружина ОСОБА_4 , при цьому, предметом цього позову є спадкування права власності після смерті ОСОБА_5 , а потім за ОСОБА_4 . Враховуючи пред`явлення позову попереднім позивачем не до тих відповідачів, тоді як у цих правовідносинах належить пред`являти позов до органу місцевого самоврядування, суд вважав, що позивачем ОСОБА_1 не було змінено первісних відповідачів чи залучено належного відповідача у справі, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позову.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 у грудні 2025 року подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що у справах про визнання права власності в порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємці, які прийняли спадщину і тільки у разі відсутності таких спадкоємців належним відповідачем є орган місцевого самоврядування. Скаржник зазначає, що відповідачі є належними, а обставини, встановлені судом першої інстанції, не відповідають дійсності, що призвело до помилкового висновку у справі (а.с.190-196). 
Інші учасники справи своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористались та відзивів на апеляційну скаргу не подавали, але, в силу ч.3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду апеляційною інстанцією.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом першої інстанції встановлено, 08 квітня 1958 року в Підгороднянському РАЦС Дніпропетровського району зареєстрований шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
В період сумісного життя ОСОБА_5 була надана земельна ділянка в АДРЕСА_2 ( по документу), АДРЕСА_3 , площею 1050 кв.м. Земельна ділянка була надана згідно договору про передачу безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві особистої власності з числом кімнат від однієї до п`яти, укладеним 10 травня 1958 року між ОСОБА_5 та Виконкомом Дніпропетровського райвиконкому депутатів трудящихся. Договір був посвідчений нотаріусом Першої дніпропетровської державною нотаріальною конторою 09 червня 1958 року та зареєстрований в реєстрі за № 2-100061. В даний час даний адрес є АДРЕСА_1 . На вище зазначеній земельній ділянці вони разом з чоловіком за сумісні гроші та сумісним трудом побудували домоволодіння, яке було зареєстровано за померлим. Право власності на домоволодіння було зареєстроване в БТІ Слобожанської селищної ради 10 серпня 1964 року за реєстром № 2447-18. Дані обставини підтверджуються довідкою № 112 від 16 лютого 2024 року КП „Бюро технічної інвентаризації" Слобожанської селищної ради.
Зазначене домоволодіння, в силу ст. 60 СК України, є спільною сумісною власністю первісного позивача ОСОБА_4 та її померлого чоловіка.
Також судом першої інстанції встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Підгороднянської міської ради народних депутатів від 30 січня 1996 року за № 10 ОСОБА_5 отримав державний акт на право приватної власності на землю серія ДП № 0044687, а саме - земельну ділянку площею 0.1010 га, розташовану в м. Підгородне для обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, та ведення особистого підсобного господарства. Акт зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 5135. Оскільки земельна ділянка не мала кадастрового номеру позивач був змушений його отримати. Згідно витягу з Державного земельного кадастру кадастровий номер 1221411000:02:009:0177. Після проведення геодезйомки було встановлено, що на даний час розмір земельної ділянки є 0.1000 га.
Таким чином зазначена земельна ділянка, в силу ч.1 п. 5 ст. 57 СК України, знаходилася у особистій власності ОСОБА_5 .
Від шлюбу з ОСОБА_5 первісний позивач ОСОБА_4 мала двох синів: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
27 червня 2010 року ОСОБА_5 (чоловік позивача) помер.
03 грудня 2010 року нотаріусом Дніпровської районноїдержавної нотаріальнаконтора було відкрито спадкову справу смерті ОСОБА_5 на підставі заяви про прийняття спадщини, поданої ОСОБА_3 , сином спадкодавця. 
Того ж дня заяву про прийняття спадщини подала дружина спадкодавця, ОСОБА_4 , а також заяву про відмову від належної частки спадщини на користь дружини спадкодавця подав ОСОБА_2 .
Також встановлено, що згідно заяви ОСОБА_3 від 28 липня 2015 року, останній підтвердив, що йому відомо про відкриття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 його батька ОСОБА_5 та зазначено, що останнім пропушено срок для прийняття спадщини, до суду про визначення додаткового строку для прийняття спадщини звертатися не буде, фактично в управління спадковим майном не вступав та не заперечував проти отримання свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_4 
17 травня 2024 року державним нотаріусом Дніпровської районної державної нотаріальної контори, позивачу, ОСОБА_4 було видане свідоцтво про право власності, як дружині на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 та свідоцтво про право на спадщину за законом на 213 спадщини, що складає 2/3 частини житлового будинку (НТВ 028983). Разом це складає 5/6 права власності позивача ОСОБА_4 на домоволодіння, що зареєстровано в Державному реєстрі речових прав 17 травня 2024 року.
Постановою державного нотаріуса Дніпровської державної нотаріальної контори від 17 травня 2024 року «Про відмову у вчиненні нотаріальних дій", а саме: видати позивачу свідоцтво про право спадкування по закону на 5/6 частки земельної ділянки, було відмовлено, у зв`язку з тим, що частки переходу земельної ділянки не відповідають частці переходу права власності на житловий будинок, а земельна ділянка є особистою власністю померлого.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції з`ясував характер спірних правовідносин, предмет спору та дійшов висновку, що інших спадкоємців після смерті ОСОБА_5 , які у встановленому законом порядку прийняли спадщину, з урахуванням заяви ОСОБА_2 про відмову від спадщини на корсить ОСОБА_4 ні за законом, ні за заповітом не встановлено, а тому єдиним спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_5 була його дружина ОСОБА_4 .
Із встановленими такими фактичними обставинами справи та висновком суду повністю погоджується і колегія суддів.
При цьому також судом першої інстанції в ході розгляду справи встановлено, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з чим залучення до участі у справі позивачем її правонаступника - ОСОБА_1 . Після заміни позивача у даних правовідносинах позовна заява не змінювалася, не доповнювалася та не уточнювалася.
Стаття 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
У справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.
Отже, колегія суддів наголошує, що суд першої інстанції вірно зазначив про те, що за загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який почався з часу відкриття спадщини. Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Скаржник не спростував висновків суду першої інстанції та вірно встановлених фактичних обставин справи, що спадщину після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у порядку спадкування за законом було прийнято його дружиною ОСОБА_4 , як єдиною спадкоємицею чоловіка, якій постановою державного нотаріуса Дніпровської державної нотаріальної контори від 17 травня 2024 року було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, з підстав невідповідності часток, успадкованих нею у домоволодінні та часток земельної ділянки, які розподіляються при переходу права власності на домоволодіння.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року в справі № 759/19779/18 (провадження № 61-4523св21) вказано, що: «у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування».
Враховуючи, що зазначені у позові первісним позивачем відповідачі з урахуванням неприйняття ними фактично спадщини після ОСОБА_5 , не є спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті останнього, а у цій справі предметом спору є визнання за позивачем права власності на частину земельної ділянки в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_5 , а потім ОСОБА_4 , тому суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що позов пред`явлено до відповідачів, які не є належними відповідачами, тоді як належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року по справі № 523/9076/16-ц зазначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. 
Також Верховний Суд зауважив, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (частина перша, друга та третя статті 51 ЦПК України). 
Такі висновки закріплені також і у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі №705/3876/18.
Встановивши обставини по справі, дослідивши надані сторонами докази та виходячи з наведених норм закону колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, адже позивач ОСОБА_1 суду першої інстанції не заявляв про заміну неналежних відповідачів на належного — орган місцевого самоврядування, як і не надавав належних доказів на спростування іншого порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , враховуючи, що спадкування після ОСОБА_4 у даній справі не розглядається, а тому колегією суддів не встановлюється таких обставин. 
Отже, доводи апеляційної скарги висновок суду не спростовують на законність судового рішення не впливають, а в основному направлені на переоцінку доказів та обставин у справі, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.
Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З огляду на викладене, підстав для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову, як про це просить скаржник, не встановлено.
Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду відповідає матеріалам справи, доказам та вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  — залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2025 року —  залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “24” лютого 2026 року.
Повний текст постанови складено “03” березня 2026 року. 

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:          М.Ю. Петешенкова

М.О.Макаров