ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 квітня 2026 року
м. Харків
справа № 639/2682/25
провадження № 22-ц/818/1424/26
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого –   Пилипчук Н.П.,
суддів –    Тичкової О.Ю., Яцини В.Б., 
за участю секретаря – Муренченко С.А.,
учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач – Держава України в особі Державної казначейської служби України, Держава України в особі Харківської обласної прокуратури,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , та Харківської обласної прокуратури на рішення Новобаварського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2025 року в складі судді Баркової Н.В.
в с т а н о в и в:
У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Держави України в особі Харківської обласної прокуратури про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.
Позовна заява мотивована тим, що у провадженні Червонозаводського районного суду м. Харкова перебувала кримінальна справа №646/1115/17, пізніше розгляд справи здійснював Балаклійський районний суд Харківської області під номером справи №646/8454/17 за його обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України.
26.09.2017 йому повідомлено про підозру у скоєнні кримінальних правопорушень, відповідальність за які передбачена ч.3 ст. 368 КК України, а саме у тому, що він підозрюється у прийнятті пропозиції та одержанні службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення та невчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дій з використанням наданої їй влади та службового становища, вчиненому службовою особою, яка займає відповідальне становище, повторно.
21.02.2017 проведено обшук за місцем його мешкання та роботи. Ухвалою суду від 09.11.2017 у справі №646/1115/17 застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в межах строку досудового розслідування - по 26.11.2017, включно. 
Так, 22.01.2021 Балаклійський районний суд Харківської області прийняв рішення ОСОБА_1 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, та виправдати на підставі п. 2 ч.1 ст. 373 КПК України за недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим. 
01.03.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок Балаклійського районного суду Харківської області від 22.01.2021 відносно ОСОБА_1 , обвинуваченого за ч.3 ст.368 КК України та ОСОБА_3 , обвинуваченого за ч.3 ст.369 КК України. 
02.11.2021 Харківський апеляційний суд по справі № 646/8454/17 вирішив: апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні залишено без задоволення. Вирок Балаклійського районного суду Харківської області від 22.01.2021 стосовно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - залишити без змін. 
Разом з тим, 28.01.2022 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 02.11.2021 року стосовно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 20.06.2022 Касаційний кримінальний суд Верховного Суду вирішив: по справі № 646/8454/17 ухвалу Харківського апеляційного суду від 02.11.2021 стосовно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції - без задоволення.
Зазначив, що через притягнення до кримінального провадження йому завдано моральної шкоди, оскільки визнання його невинуватим у кримінальній справі свідчить про те, що його було незаконно притягнуто до кримінальної відповідальності. 
З метою доведення своєї невинуватості був змушений звернутися до адвоката за юридичною допомогою щоб «відбілити» свою репутацію, оскільки ця ситуація суттєво вплинула на професійну діяльність та родинні стосунки. Через необґрунтоване притягнення до кримінальної відповідальності, він зазнав матеріальних збитків, а також психологічних, бо була торкнута його гідність, як законослухняного громадянина. Загалом, він перебував під кримінальним переслідуванням 57 календарних місяців. З початку кримінального переслідування та до моменту набрання законної сили виправдувальним вироком, він знаходився під постійним стресом, який катастрофічно впливав на емоційний стан. Він був вимушений вживати лікарські заспокійливі засоби для зменшення симптомів, які він набув внаслідок переживання через кримінальне переслідування. У нього погіршився сон, він насилу засинав, через це він мусив вживати препарати, щоб швидше заснути. Вживання даних препаратів також відобразилось на психологічному стані. Кардинальні зміни у психічному стані неодноразово помічали його родичі, друзі та колеги протягом усього часу незаконного кримінального переслідування і після набрання законної сили виправдувальним вироком. Незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, не могло не торкнутися особистих стосунків у його приватному житті, зокрема, з родиною та друзями. Через притягнення до кримінальної відповідальності у його житті змінилось коло спілкування – багато друзів і знайомих відвернулись через незрозумілі чутки, припинили усіляке спілкування. Перед незаконним затриманням він працював на посаді заступника начальника інспекторського відділу УОАЗОР ГУНП в Харківській області. 11.07.2017 року його було звільнено через хворобу, і в подальшому йому було важко знайти якусь роботу чи підробіток, а коли розпочалось кримінальне переслідування, то це було майже неможливим. Домашній арешт також ускладнив фінансове становище через обмеження пересування. На підставі зазначеного вище, оцінює завдану моральну шкоду відповідно до зусиль, що необхідні для відновлення попереднього стану, та відповідно до відсутності граничного розміру відшкодувань, наступним чином: 100 000,00 грн - в якості відшкодування моральної шкоди за незаконне застосування міри запобіжного заходу у виді домашнього арешту, в межах строку досудового розслідування; 1 368000,00 грн в якості відшкодування моральної шкоди за незаконнепритягнення до кримінальної відповідальності впродовж 57 календарних місяців; 500000,00 грн в якості відшкодування моральної шкоди за зіпсування родинних та дружніх відносин; 500000,00 грн в якості відшкодування моральної шкоди за шкоду психічному та фізичному здоров`ю, а всього на суму 24680000,00 грн.
Вказав, що за здійснення його захисту у межах справи №646/8454/17, №646/1115/17, в порядку надання правової допомоги ним сплачено грошову суму в розмірі 171 000,00 грн, яка також підлягає відшкодуванню.
Просив стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 2468000,00 грн, в якості відшкодування моральної шкоди за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, 171 000,00 грн в якості відшкодування витрат на надання правової допомоги щодо захисту інтересів у кримінальній справі № 646/8454/17, № 646/1115/17; вирішити питання щодо судових витрат.
Рішенням Новобаварського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2025 року позов ОСОБА_1 – задоволено частково, стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 460 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду; стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 171 000,00 грн на відшкодування витрат на надання правової допомоги під час кримінального провадження; в іншій частині у задоволенні позову – відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника та Харківська обласна прокуратура подали апеляційні скарги. 
ОСОБА_1 просив змінити рішення у частині відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, залишити без змін рішення у частині відшкодування витрат на надання правової допомоги під час кримінального провадження, у розмірі 171 000,00 грн, стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 2 468 000,00 грн в якості відшкодування моральної шкоди за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності.
Харківська обласна прокуратура просила змінити рішення в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди, зменшивши його до 78773,33 грн, відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення 171000,00 грн на відшкодування витрат на надання правової допомоги під час кримінального провадження, в іншій частині рішення залишити без змін.
Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що стягнута сума є значно заниженою, що не перекриває його страждання під час незаконного кримінального переслідування. Закон не вимагає підрахунку днів перебування під слідством, наслідки завданої моральної шкоди є триваючим станом, та не припиняються в день виправдання особи. Норми законодавства та практика Верховного Суду визначають, що розмір моральної шкоди, яка відшкодовується за незаконне перебування під слідством визначається індивідуально у кожному окремому випадку в залежності від строку перебування під слідством, здійснених заходів щодо позивача та інших аспектів незаконного кримінального переслідування.
Апеляційна скарга Харківської обласної прокуратури мотивована тим, що зміна розрахункової величини для обчислення виплат за рішенням суду не змінила суті відшкодування яка забезпечена на рівні мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, розрахункова величина якого законом у 2025 році визначена у розмірі 1600 грн. Позивачем надано: Договір від 08.12.2017, ордер, додаткову угоду № 1 від 08.12.2017, Акт здачі-приймання виконаних послуг № 1 від 22.06.2022 відповідно до яких сума правової допомоги складає 171000,00 грн, проте, жодної квитанції або платіжного доручення, що може свідчити про дійсне перерахування вказаної суми адвокату позивачем не надано. Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань представник позивача, ОСОБА_2 , став на облік лише 01.03.2024, у зв`язку з чим останній не міг отримувати до цієї дати доходів від здійснення незалежної професійної діяльності.

18.12.2025 за допомогою системи «електронний суд» ОСОБА_1 через свого представника подав відзив на апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури, в якій вважав апеляційну скаргу необґрунтованою. 

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та Харківської обласної прокуратури необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін. 

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 26.09.2017 ОСОБА_1 прокуратурою Харківської області повідомлено про підозру у скоєнні кримінальних правопорушень, відповідальність за які передбачена ч.3 ст. 368 КК України, а саме у тому, що він підозрюється у прийнятті пропозиції та одержанні службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення та невчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дій з використанням наданої їй влади та службового становища, вчиненому службовою особою, яка займає відповідальне становище, повторно. Зазначене випливає зі змісту Обвинувального акту у кримінальному провадженні №420162200000000813 (а.с.28-35).
Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09.11.2017 року у справі №646/1115/17 щодо підозрюваного ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в межах строку досудового розслідування - по 26.11.2017 року, включно, на нього покладені відповідні обов`язки (а.с.36-38).
Вироком Балаклійського районного суду Харківської області від 22.01.2021 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України, та виправдано на підставі пункту 2 частини 1 статті 373 КПК України - за недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим (а.с.39-48).
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 02.11.2021 року у справі № 646/8454/17 апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні залишено без задоволення. вирок Балаклійського районного суду Харківської області від 22.01.2021 року стосовно ОСОБА_1 - залишено без змін (а.с.49-60).
Постановою Верховного Суду від 20.06.2022 року у справі №646/8454/17 ухвалу Харківського апеляційного суду від 02.11.2021 року стосовно ОСОБА_1 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції - залишено без задоволення (а.с.61-66).
Як вбачається з витягу з наказу ГУ НП в Харківській області від 11.07.2017 року підполковника поліції Сову В.М. заступника начальника інспекторського відділу УОАЗОР ГУНП в Харківській області звільнено з 11.07.2017 року. Підстава: рапорт ОСОБА_1 від 27.06.2017 №144, свідоцтво про хворобу від 23.06.2017 року №144, видане госпітальною ВЛК ДУ «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Харківській області» (а.с.67).

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт.
Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).
Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.
Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону).
Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі».
Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.
Встановлення правильного періоду перебування особи під слідством і судом впливає на правильність визначення мінімального розміру моральної шкоди, який не може бути зменшено.
Норма частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначає, що відшкодування моральної шкоди провадиться виходячи з розміру, який не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суди з урахуванням конкретних обставин справи не обмежені у визначенні більшого розміру відшкодування моральної шкоди.
Таким чином, законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, але не граничний.
Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі № 211/2832/19 (провадження № 61-9749св23).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2021 року в справі № 202/1722/19-ц (провадження № 61-8370св21) вказано, що:
«положеннями статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода. Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону).
Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.
При визначенні розміру відшкодування необхідно виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи судом першої інстанції, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.
Визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування, а обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено. Тобто, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, виходять із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи».
Обґрунтовуючи розмір завданої моральної шкоди, позивач зазначив, що внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури, незаконне притягнення його до кримінальної відповідальності, які призвели до значних душевних страждань, погіршення його відносин з оточуючими, порушення нормальних життєвих зв`язків та стану здоров`я, приниження честі, гідності та ділової репутації; тривале незаконне притягнення до кримінальної відповідальності та перебування під слідством більше 4 років мало для нього психотравмуючі наслідки.
На думку позивача, для відновлення нормального психологічного стану та відновлення ділової репутації йому має бути відшкодовано 2468000,00 грн моральної шкоди.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, виходив з того, що відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ОСОБА_1 має право на відшкодування на його користь за рахунок коштів державного бюджету моральної шкоди.
Визначаючи строк перебування ОСОБА_1 під слідством, суд першої інстанції правильно вважав, що його початком є 26.09.2017 з моменту повідомлення про підозру по дату набрання вироком законної сили відповідно до ухвали Харківського апеляційного суду від 02.11.2021 про залишення виправдовувального вироку без змін, тобто позивач під слідством перебував 49 місяців і 7 днів.
Як вбачається зі статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» з 01 січня 2025 року установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 8000,00 грн.
Таким чином, станом на час ухвалення рішення судом першої інстанції з урахуванням мінімальної заробітної плати - 8000,00 грн та періоду часу перебування позивача під слідством - 49 місяців і 7 днів розмір моральної шкоди, який розраховується відповідно до статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», не може бути меншим, ніж 393823,62 грн.
Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції обґрунтовано врахував характер правопорушення, глибину душевних страждань ОСОБА_1 , тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках позивача, втрати часу, фізичних і моральних зусиль у зв`язку з участю в слідчих діях, судових засіданнях, втрати та незручності, пов`язані з обраним йому запобіжним заходом у вигляді домашнього арешту тривалістю 17 днів, вимоги розумності та справедливості, а також гарантований Законом № 266/94-ВР мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування позивача під слідством та судом, та дійшов правильного висновку про стягнення на його користь 460 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Колегія суддів вважає, що ця сума буде достатньою для компенсації негативних наслідків морального характеру.
Підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди у більшому розмірі колегія суддів не вбачає.
Наведені у апеляційних скаргах доводи про неврахування висновків Верховного Суду відхиляються з огляду на їх необґрунтованість. Судом першої інстанції наведено обґрунтування визначення розміру відшкодування моральної шкоди. 

Доводи Харківської обласної прокуратури про те, що при обчисленні моральної шкоди необхідно виходити із положень частини 2 статті 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600,00 грн, колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.
Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах.
Зміни до статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» законодавцем не вносилися, і його норми не передбачають визначення розміру відшкодування із розрахункової величини, визначеної будь-яким іншим законом, зокрема Законом України «Про Державний бюджет України».
До того ж, Верховний Суд неодноразово у своїх постановах надавав тлумачення статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та висловлював правові позиції щодо порядку визначення розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.
Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, від якого Верховний Суд не відступав та підтримує у своїх постановах, відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
У постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 (провадження № 61-2214св23) Верховний Суд щодо застосування статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначив, що тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
Аналізуючи релевантну судову практику Верховного Суду при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, можна дійти висновку, що Верховний Суд роз`яснював про необхідність застосування «мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду», «виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом», «мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування», а тому при вирішенні указаної справи необхідно виходити із установленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, визначеної на час розгляду справи.
Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 08 жовтня 2024 року у справі № 333/2527/22 (провадження № 61-7696св24), від 21 жовтня 2024 року у справі № 490/7139/23 (провадження № 61-8406св24), від 19 грудня 2024 року у справі № 488/2561/21 (провадження № 61-8267св24), від 22 січня 2025 року у справі № 524/6017/22 (провадження № 61-13387св24), від 05 березня 2025 року у справі № 161/170/24 (провадження № 61-9822св24), від 05 березня 2025 року у справі № 166/789/24 (провадження № 61-14883св24).
Крім того, відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є в розумінні статей 56,62 Конституції України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», статей 1167, 1176 ЦК України «виплатою», а відтак, підстави для застосування положень частини 2статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» відсутні. Саме такий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2024 року у справі № 490/7139/23 (провадження № 61-8406св24).

Що стосується позовної вимоги про відшкодування майнової шкоди у сумі 171000,00 грн, колегія суддів виходить з наступного.
Вирішуючи питання про відшкодування майнової шкоди у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine), заява № 19336/04, § 268).
Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, залежно від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.
У постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 306/1198/17, провадження № 61-9263св19, Верховний Суд зазначив, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зазначено, що витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, а також Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19, провадження № 61-21442св19, від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19, провадження № 61-22131св19, від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц, провадження № 61-21197св19, від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18, провадження № 61-44217св18, від 15 червня 2021 року у справі №159/5837/19, провадження № 61-10459св20, від 01 вересня 2021 року у справі №178/1522/18, провадження № 61-3157св21, від 26 серпня 2024 року у справі №932/10156/21, провадження № 61-26св24, від 05 березня 2025 року справа № 166/789/24, провадження № 61-14883св24 та інших.
Указана судова практика є незмінною.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.
У статті 4 Закону № 266/94-ВР визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.
У положеннях КПК України визначено, що юридична допомога в кримінальному провадженні (кримінальній справі) включає дії адвоката як на стадії досудового розслідування, так і судового провадження.
До правової допомоги належать консультації, роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво в судах.
У постанові Верховного Суду від 01 травня 2024 року у справі № 461/2033/23 викладено висновок, що на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.
На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду кримінального провадження позивач надав: договір про надання правової допомоги від 08.12.2017, укладений між ОСОБА_1 та захисником-адвокатом Смілянським Я.Г.; додаткову угоду № 1 про сплату гонорару від 08.12.2017; акт № 1 здачі-приймання виконаних послуг від 22.06.2022 за договором про надання правової допомоги від 08.12.2017; акт-квитанція від 25.06.2022 за договором про надання правової допомоги від 08.12.2017.
Судом першої інстанції надано вірну оцінку доказам, що підтверджують витрати на правничу допомогу, з якою погоджується апеляційний суд. 
У зв`язку з чим доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.
Враховуючи складність справи та виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної роботи, колегія суддів погоджується з висновком суду, що справедливим і співмірним буде стягнення на користь ОСОБА_1 171 000,00 грн у рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу.
Схожі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18 вересня 2025 року у справі № 333/4165/23 (провадження № 61-12439св24), від 30 січня 2026 року у справі № 138/1979/22 (провадження № 61-9991св25).
Посилання Харківської обласної прокуратури на те, що відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань представник позивача, Смілянським Я.Г., став на облік лише 01.03.2024, у зв`язку з чим останній не міг отримувати до цієї дати доходів від здійснення незалежної професійної діяльності, колегія суддів вважає неспроможними з огляду на те, що Смілянський Я.Г. отримав свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю 07.07.2017.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Докази та обставини, на які посилаються ОСОБА_1 та Харківська обласна прокуратура в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційних скарг, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційних скарг без задоволення, а судового рішення без змін.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційні скарги залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , та Харківської обласної прокуратури – залишити без задоволення.
Рішення Новобаварського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.Ю. Тичкова 

В.Б. Яцина