ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

25 лютого 2026 року	Справа №160/37335/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Серьогіної О.В., розглянувши в порядку письмового провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровського обласного центру зайнятості про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, - 
УСТАНОВИВ:
30.12.2025 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Дніпропетровського обласного центру зайнятості, в якому просить суд:
- визнати протиправною відмову Дніпропетровського обласного центру зайнятості у видані ОСОБА_1 ваучера на навчання;
- зобов`язати Дніпропетровський обласний центр зайнятості видати ОСОБА_1 ваучер на нав чання та профінансувати його навчання по ваучеру в Державному вищому навчальному закладу “Донбаський державний педагогічний університет” шляхом перерахування коштів на його спеціальний реєстраційний (поточний) рахунок закладу освіти: НОМЕР_1 , код банку: МФО 820172 ДКСУ м.Київ, отримувач: ДВНЗ “Донбаський державний педагогічний університет”, ЄДРПОУ 38177113.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою. 25.09.2025 року позивач звернувся із заявою на отримання ваучера на навчання та подав всі необхідні документи до Дніпровської філії Дніпропетровського обласного центру зайнятості (вул. Авіаційна, 41). 29.09.2025 року позивач отримав відмову від відповідача по єдиній причині, а саме визнання позивача «непрацездатною особою» за віком з посиланням на визначення цього терміну статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне страхування». Не погоджуючись з відмовою у видачі йому ваучера позивач звернувся письмово 27.10.2025 року до головного керівника відповідача з клопотанням з додаванням довідки по формі 086-о, де позивач визнаний «практично здоровим». В своїй відповіді від 19.11.2025 року відповідач стверджує, що абзац б пункту 1 Порядку (КМУ №207, 20.03.13 року) передбачає, що ваучер можуть отримати внутрішньо переміщені особи працездатного віку за умови відсутності підходящої роботи. Відповідно до п. 13 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення, «особи працездатного віку - особи віком від 16 років, які не досягли встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсійного віку. З огляду на вище викладене, відповідно до Порядку відповідач зазначив, що позивач не відноситься до категорії осіб, яким може бути виданий ваучер. Враховуючи викладене, просить суд задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.01.2026 року звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання даного адміністративного позову та відкрито провадження у даній справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами з 27.01.2026 року. 
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи.
26.01.2026 року на адресу суду від Дніпропетровського обласного центру зайнятості надійшов письмовий відзив на позов, в якому відповідач вважає доводи позивача, викладені у заяві, необгрунтованими та безпідставними, і такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. 25.09.2025 року позивачем було надано до Дніпровської філії Дніпропетровського ОЦЗ заяву про надання ваучера для підтримання конкурентоспроможності деяких категорій громадян на ринку праці. У вказаній заяві в п.2 «Належність до категорії громадян, які мають право на отримання ваучера та документи, що підтверджують право на отримання ваучера» вибрано категорію внутрішньо переміщена особа працездатного віку за відсутності підходящої роботи та надано довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та копію паспорта громадянина України. Наказом Дніпровської філії Дніпропетровського обласного центру зайнятості від 29 вересня 2025 року №0450250929 прийнято рішення про відмову у видачі позивачу ваучера для підтримання конкурентоспроможності шляхом підготовки за спеціальністю для здобуття ступеня магістра на основі ступеня бакалавра або магістра, здобутих за іншою спеціальністю на підставі невідповідності вимогам п.1 Порядку від 20.03.2013 року №207. 29.09.2025 року листом Дніпровської філії Дніпропетровського ОЦЗ від 29.09.2025 року №3049 позивача було письмово проінформовано про прийняте рішення. Окрім того, на письмове звернення позивача від 07.10.2025 року, 24.10.2025 року Дніпровською філією Дніпропетровського ОЦЗ було надано витяг з наказу від 29 вересня 2025 року №0450250929 про відмову у видачі ваучера ОСОБА_1 . Однак, 27.10.2025 року до Дніпропетровського обласного центру зайнятості надійшло клопотання від позивача про надання ваучера на навчання. 19.11.2025 року позивачу надано відповідь та роз`яснення що позивач не відноситься до категорії осіб, яким може бути виданий ваучер із посиланням на норми чинного законодавства. Також відповідач зазначає, що на момент звернення до Дніпропетровського обласного центру зайнятості за отриманням ваучера на навчання позивач досяг пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що підтверджується даними обміну інформацією між Державним центром зайнятості та Пенсійним фондом України. Таким чином, позивач не належить до кола осіб, які мають право на отримання ваучера на навчання. Враховуючи викладене, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.
10.02.2026 року на адресу суду від ОСОБА_1 надійшла письмова відповідь на відзив, в якій він вважає доводи відповідача безпідставними та зазначає наступне. У відзиві відповідач цитує статтю 30 Закону України «Про зайнятість населення», якою визначено категорії громадян, які мають право на одноразове отримання ваучера шляхом..., підготовки за спеціальністю для здобуття ступеня магістра на основі ступеня бакалавра або магістра, ...», спеціалізації та підвищення кваліфікації за професіями і спеціальностями». Це те, що просить позивач, подавши заяву по встановленій формі. В цій статті 30 також визначені вікові межі для різних категорій громадян в залежності від їх соціального стану та стану здоров`я. В п. 1) - це особи віком старше 45 років - до досягнення пенсійного віку; в п. 2) та п. 3) - це особи звільнені з військової служби -до досягнення пенсійного віку; в п. 4) - це особи внутрішньо переміщені особи працездатного віку за відсутності підходящої роботи; в п. 5), п. 6), п. 7) - інваліди та постраждалі від військових дій, тобто не зовсім здорові люди - без вікових обмежень. Таким чином, виходячи з аналізу пункту 16) ст. 1. Закону України «Про зайнятість населення», ми бачимо, що законотворець надає нижній (16 років) та верхній діапазон віку (без вікових обмежень) працездатного населення в інтересах, як громадян, так і держави, цитує: «працездатні особи - особи віком від 1 б років, які проживають на території України і за станом здоров`я здатні до активної трудової діяльності». Відмовляючи позивачу у вечері, відповідач не врахував його наполегливе бажання підвищити свої професійні навички шляхом навчання та бажання працювати по дефіцитній спеціальності, визначеній урядом, на користь суспільства, міста. З урахуванням вищенаведеного, просить суд задовольнити позовні вимоги.
17.02.2026 року на адресу суду від відповідача надійшли письмові заперечення на відповідь на відзив, в яких він не визнає позовні вимоги в повному обсязі, вважає доводи позивача, викладені у відповіді необгрунтованими та безпідставними, і такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтею 30 Закону України «Про зайнятість населення» встановлено розширення можливостей для підвищення конкурентоспроможності деяких категорій громадян. Звертаємо увагу, що «саме розширення можливостей» і ваучер видається не всім бажаючим, а «деяким категоріям громадян», перелік, який чітко закріплений в п.1-7 ч.1 ст. 30 Закону України «Про зайнятість населення» і не підлягає розширеному тлумаченню: 1) особи віком старше 45 років, страховий стаж яких становить не менше 15 років, до досягнення встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсійного віку; 2) особи, звільнені з військової служби (крім військовослужбовців строкової служби), служби в органах внутрішніх справ, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України або Державної кримінально-виконавчої служби України у зв`язку із скороченням чисельності, штату або за станом - здоров`я до досягнення ними встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсійного віку, за наявності вислуги не менше 10 років, які не набули права на пенсію відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб"; 3) особи, звільнені з військової служби після участі у проведенні антитерористичної операції, здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, до досягнення ними встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсійного віку та за умови звернення протягом трьох років з дня звільнення; 4) внутрішньо переміщені особи працездатного віку за відсутності підходящої роботи; 5) особи, стосовно яких згідно із Законом України "Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей" встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, після їх звільнення; 6) особи з інвалідністю за відсутності підходящої роботи; 7) особи, які у період дії воєнного стану в Україні або окремих її територіях під час служби, трудової та іншої діяльності, проживання на відповідній території отримали поранення, контузію, каліцтво або захворювання внаслідок військової агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій та у період здійснення воєнних (бойових) дій або в районах, що піддавалися бомбардуванням, авіаударам та іншим збройним нападам, у разі наявності відповідних рекомендацій в індивідуальному плані працевлаштування. Позивачем вкотре невірно трактуються поняття «особа працездатного віку» та «працездатна особа», про що вже зазначалося у відзиві на позовну заяву. Позивач подав заяву на отримання ваучера, на підставі п.4 ч.І ст. 30 Закону України «Про зайнятість населення», як внутрішньо переміщена особа працездатного віку за відсутності підходящої особи. На момент звернення до Дніпропетровського обласного центру зайнятості за отриманням ваучера на навчання, Позивач досяг пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що підтверджується даними обміну інформацією між Державним центром зайнятості та Пенсійним фондом України. Враховуючи викладене, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.
23.02.2026 року на адресу суду від позивача надійшла письмова відповідь на заперечення на відповідь на відзив, в якій позивач наголошує, що відповідач не захотів, або не зміг, системно підійти до вирішення проблеми зайнятості в сфері освіти, врахувати зміни в законодавстві та задовольнити заяву позивача про надання ваучера. Позивач вважає, що вікові обмеження для праці зовсім відсутні, і що людина може виконувати певну роботу, але при обов`язковій наявності медичного висновку працездатності. З огляду на викладене, просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини справи. 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується копією довідки від 23.12.2024 року №1201-5003727114.
25.09.2025 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровської філії Дніпропетровського обласного центру зайнятості із заявою про надання ваучера для підтримання конкурентоспроможності деяких категорій громадян на ринку праці. У вказаній заяві в п.2 «Належність до категорії громадян, які мають право на отримання ваучера та документи, що підтверджують право на отримання ваучера» вибрано категорію внутрішньо переміщена особа працездатного віку за відсутності підходящої роботи та надано довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та копію паспорта громадянина України. 
Наказом Дніпровської філії Дніпропетровського обласного центру зайнятості від 29 вересня 2025 року №0450250929 прийнято рішення про відмову у видачі позивачу ваучера для підтримання конкурентоспроможності шляхом підготовки за спеціальністю для здобуття ступеня магістра на основі ступеня бакалавра або магістра, здобутих за іншою спеціальністю на підставі невідповідності вимогам п.1 Порядку від 20.03.2013 року №207. 
29.09.2025 року листом Дніпровської філії Дніпропетровського ОЦЗ від 29.09.2025 року №3049 позивача було письмово проінформовано про прийняте рішення.
Також на письмове звернення позивача від 07.10.2025 року, 24.10.2025 року Дніпровською філією Дніпропетровського ОЦЗ було надано витяг з наказу від 29 вересня 2025 року №0450250929 про відмову у видачі ваучера ОСОБА_1 . 
В подальшому, 27.10.2025 року позивач звернувся повторно до Дніпропетровського обласного центру зайнятості із заявою про надання ваучера на навчання, долучивши медичну довідку по формі 086-о про стан здоров`я позивача. 
Листом Дніпропетровського обласного центру зайнятості від 19.11.2025 року №12/03.02-3113 позивачу повідомлено, що позивач не відноситься до категорії осіб, яким може бути виданий ваучер із посиланням на норми чинного законодавства, оскільки позивач отримує пенсію за віком і, відповідно, є пенсіонером за віком згідно ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Не погоджуючись із відмовою відповідача у видані ваучера на навчання, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав. 
Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові, економічні та організаційні засади реалізації державної політики у сфері зайнятості населення, гарантії держави щодо захисту прав громадян на працю та реалізації їхніх прав на соціальний захист від безробіття визначає Закону України «Про зайнятість населення» від 5 липня 2012 року № 5067-VІ.
Відповідно до пункту 4 ч.І статті 16 Закону України «Про зайнятість населення» держава забезпечує реалізацію політики у сфері зайнятості населення шляхом, зокрема, сприяння підвищенню конкурентоспроможності робочої сили та зайнятості населення.
Статтею 30 Закону України «Про зайнятість населення» встановлено розширення можливостей для підвищення конкурентоспроможності деяких категорій громадян, а саме визначено категорії громадян, які мають право на одноразове отримання ваучера шляхом перепідготовки, за робітничою професією, підготовки за спеціальністю для здобуття ступеня магістра на основі ступеня бакалавра або магістра, здобутих за іншою спеціальністю, підготовки на наступному рівні освіти (крім третього (освітньо- наукового/освітньо-творчого) рівня вищої освіти), спеціалізації та підвищення кваліфікації за професіями і спеціальностями:
1) особи віком старше 45 років, страховий стаж яких становить не менше 15 років, до досягнення встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсійного віку;
2) особи, звільнені з військової служби (крім військовослужбовців строкової служби), служби в органах внутрішніх справ, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Бюро економічної безпеки України або Державної кримінально-виконавчої служби України у зв`язку із скороченням чисельності, штату або за станом здоров`я до досягнення ними встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсійного віку, за наявності вислуги не менше 10 років, які не набули права на пенсію відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб";
3) особи, звільнені з військової служби після участі у проведенні антитерористичної операції, здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, до досягнення ними встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсійного віку та за умови звернення протягом трьох років з дня звільнення;
4) внутрішньо переміщені особи працездатного віку за відсутності підходящої роботи;
5) особи, стосовно яких згідно із Законом України "Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей" встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, після їх звільнення;
6) особи з інвалідністю за відсутності підходящої роботи;
7) особи, які у період дії воєнного стану в Україні або окремих її територіях під час служби, трудової та іншої діяльності, проживання на відповідній території отримали поранення, контузію, каліцтво або захворювання внаслідок військової агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій та у період здійснення воєнних (бойових) дій або в районах, що піддавалися бомбардуванням, авіаударам та іншим збройним нападам, у разі наявності відповідних рекомендацій в індивідуальному плані працевлаштування.
Питання організації роботи з видачі ваучерів врегульовано Постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2013 рjre № 207 «Про затвердження Порядку видачі ваучерів для підтримання конкурентоспроможності осіб на ринку праці» (далі - Порядок).
В п. 1 Порядку зазначено умови та категорії осіб, яким видаються ваучери. Зазначені умови відповідають всім умовам, що вказані у статті 30 Закону України "Про зайнятість населення".
Як вбачається із матеріалів даної справи, 25.09.2025 року позивачем було надано до Дніпровської філії Дніпропетровського ОЦЗ заяву про надання ваучера для підтримання конкурентоспроможності деяких категорій громадян на ринку праці на підставі того, що позивач є внутрішньо переміщеною особою працездатного віку за відсутності підходящої роботи та надано довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та копію паспорта громадянина України.
Наказом Дніпровської філії Дніпропетровського обласного центру зайнятості від 29 вересня 2025 року №0450250929 прийнято рішення про відмову у видачі позивачу ваучера для підтримання конкурентоспроможності шляхом підготовки за спеціальністю для здобуття ступеня магістра на основі ступеня бакалавра або магістра, здобутих за іншою спеціальністю на підставі невідповідності вимогам п.1 Порядку від 20.03.2013 року №207.
Також відповідач листом від 19.11.2025 року №12/03.02-3113 роз`яснив позивачу, що він не відноситься до категорії осіб, яким може бути виданий ваучер із посиланням на норми чинного законодавства.
Суд зазначає, що п.13 ч.І ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення» встановлено, що особи працездатного віку - особи віком від 16 років, які не досягай встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсійного віку.
Абзацом першим ч. 1 ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
На момент звернення до Дніпропетровського обласного центру зайнятості за отриманням ваучера на навчання позивач досяг пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що підтверджується даними обміну інформацією між Державним центром зайнятості та Пенсійним фондом України.
Згідно вказаних даних обміну інформацією між Державним центром зайнятості та Пенсійним фондом України позивач з 23.01.2017 року отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". 
Таким чином, позивач не належить до кола осіб, які мають право на отримання ваучера на навчання.
Факт перебування позивача у статусі внутрішньо переміщеної особи не є самостійною та безумовною підставою для видачі ваучера, оскільки законодавством встановлено додаткові обмеження, зокрема щодо віку.
Щодо доводів позивача стосовно визнання його «непрацездатною особою», то вони не відповідають дійсності з огляду на таке.
Ні в наказі Дніпровської філії Дніпропетровського обласного центру зайнятості від 29 вересня 2025 №0450250929 про відмову у видачі ваучера, ні у відповідях наданих Позивачеві на його звернення не надано оцінку працездатності відповідача, а є лише посилання на норми законодавства, зокрема визначення поняття «особи працездатного віку», а не «працездатна особа». 
Законом України «Про зайнятість населення» передбачено надання ваучеру на навчання не всім працездатним особам, а лише певним категоріям осіб із дотриманням конкретних, передбачених законодавством умов. 
Стосовно порушення відповідачем статей 24, 43, 53 Конституції України, Закону України «Про повну загальну середню освіту», Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» слід зазначити наступне. 
Статтею 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» визначено умови для прийняття на роботу педагогічних працівників, а також їх зобов`язання. 
Дніпропетровський обласний центр зайнятості не приймає на роботу педагогічних працівників, а лише може видати направлення на працевлаштування та сприяти у працевлаштуванні. 
А в ч.3 статті 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» прямо зазначено, що «не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб». 
Стаття 30 Закону України «Про зайнятість населення» називається «Розширення можливостей для підвищення конкурентоспроможності деяких категорій громадян». Нею визначені критерії і умови для отримання ваучера на навчання. Тобто ваучер на навчання є своєрідною пільгою окремим категоріям громадян і не вважається дискримінацією.
Слід звернути увагу, що позивачем невірно трактуються поняття «особа працездатного віку» та «працездатна особа».
Так, в ч.І ст.1 Закону «Про зайнятість населення» надано визначення термінів, що вживаються у цьому законі у значенні, зокрема:
п.13 особи працездатного віку - особи віком від 16 років, які не досягли встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсійного віку;
п.16 працездатні особи - особи віком від 16 років, які проживають на території України і за станом здоров`я здатні до активної трудової діяльності.
Позивач подав заяву на отримання ваучера, на підставі п.4 ч.І ст. 30 Закону України «Про зайнятість населення», як внутрішньо переміщена особа працездатного віку за відсутності підходящої особи.
На момент звернення до Дніпропетровського обласного центру зайнятості за отриманням ваучера на навчання, позивач досяг пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Враховуючи, п.13 ч.І ст.1 Закону «Про зайнятість населення», позивач не належить до категорії «особа працездатного віку», і, відповідно, не належить до кола осіб, які мають право на отримання ваучера на навчання.
Таким чином, суд вважає, що відповідач не обмежує позивача у його «наполегливому бажанні підвищити свої професійні навички шляхом навчання та бажання працювати по дефіцитній спеціальності». Частиною 3 статті 53 Конституції України гарантовано право громадян безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі. Однак, як зазначалося вище, ваучер на навчання надається конкретним, визначеним законодавством категоріям громадян.
Враховуючи вищевикладене, в ході розгляду даної справи суд не встановив ознак протиправності відмови Дніпропетровським обласним центром зайнятості у видані ОСОБА_1 ваучера на навчання.
Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно із статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, а отже, задоволенню не підлягають.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.
Згідно із ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
УХВАЛИВ:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Дніпропетровського обласного центру зайнятості (49006, м. Дніпро, вул. В.Чорновола, буд. 12, код ЄДРПОУ 45111826) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду оскаржується шляхом подання апеляційної скарги до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя О.В. Серьогіна