08.04.2026 Справа № 331/7186/25
Провадження № 2-а/331/23/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2026 року       м. Запоріжжя
Олександрівський районний суд міста Запоріжжя у складі:
головуючого судді: Антоненко М.В.
при секретарі: Волотко М.П.
розглянувши у порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (місце знаходження: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 96) про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України визнання незаконною та скасування постанови серії ЕНА № 6252816 від 30.11.2025 р. про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 122 КУпАП.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він 30.11.2025 керуючи автомобілем Toyota Camry д.н.з НОМЕР_1 , рухався у м. Запоріжжі по проспекту Соборному б. 200 у напрямку проспекту Металургів. 
У приблизний період часу з 13:10 по 13:50 год., його зупинив поліцейський, який представився капітаном ОСОБА_2 та звинуватив його в порушенні ряду вимог Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, зокрема: 1) не вмиканні покажчиків повороту при перестроюванні; 2) перетинання вузької суцільної лінії; 3) перестроювання при інтенсивному русі. 
Після відібрання у нього відомостей про серію та номер його водійського посвідчення й реєстраційного талону на транспортний засіб іншим інспектором, який йому не представився та своє посвідчення не надав, відносно нього складено було постанову про накладення адміністративного стягнення серії ЕНА № 6252816 від 30.11.2025 й надано її ОСОБА_1 для ознайомлення. 
Відповідно до вищевказаної постанови, прийнятої ком. 1 роти, 2 бат. Управління патрульної поліції в Запорізькій області капітаном поліції Павловським В.А. на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу розміром 510 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП України, а саме нібито за порушення п.п. 11.11 (зміна руху смуги для руху при інтенсивному русі) та п.п. 8.5.1 (невиконання дорожньої розмітки 1.3) ПДР України. 
Звертає увагу суду на те, що у подальшому, через обмежений час для сплати штрафу (15 днів) та оскарження вищевказаної постанови (10 днів), він хоча і не згоден, але попередньо оплатив штраф у сумі 510 на реквізити, зазначені у оскаржуваній постанові (копія квитанції додається). 
Водночас зазначає, що він категорично не погоджується з постановою серії ЕНА № 6252816 від 30.11.2025 про накладення на нього адміністративного стягнення у сумі 510 грн., вважає її необґрунтованою, винесеною із порушенням процедури та без належних й достатніх доказів його вини у вчиненні інкримінованих йому правопорушень. 
Зазначає, що 30.11.2025 приблизно о 13:00, позивач керуючи автомобілем Toyota Camry 2000 р.в., д.н.з НОМЕР_1 зупинився у 1 (правій) полосі на перехресті проспекту Соборного б.200 та вулиці Південноукраїнської. Паралельно з ним у середній полосі перебував поліцейський автомобіль із д.н.з 3255. 
Після увімкнення зеленого покажчика світлофору позивач почав подальший рух у напрямку бульвару Шевченка якнайближче до правого краю проїзної частини. 
Рухаючись паралельно із будівлею Запорізької міської ради (перед перехрестям вулиці Зелінського), Усатенко Д.І. помітив, що маршрутний автобус, який рухався попереду нього, почав зменшувати швидкість перед зупинкою громадського транспорту. 
Крім того, зазначає, що після зупинки громадського транспорту, на проїзній частині вздовж проспекту Соборного до «Фонтанів на площі Поляка» вул. Героїв Крут (в минулому вул. 12 Квітня) стояли припарковані автомобілі, які унеможливлювали подальший рух в 1 (правій) полосі
Попередньо зазначає, що саме 3 (ліва) смуга руху була вільною, оскільки більшість транспортних засобів, які рухались в ній до цього, повертали на бульвар Шевченко у напрямку так званого «Літака» або вул. Героїв полку Азову. 
Тож, переконавшись у безпечному інтервалі та дистанції між супутніми учасниками дорожнього руху, не створюючи перешкод або небезпеки іншим учасникам руху і увімкнувши попереджувальний (лівий) покажчик повороту – позивач перестроївся у 2 (середню), а згодом у 3 (ліву) вільну смугу. 
Звертає увагу суду на те, що він рухався із дозволеною у місті швидкістю (приблизно 40-50 км/год), і його перестроювання не спричинило жодних наслідків; не змусило нікого з інших учасників дорожнього руху екстрено зупинитись, загальмувати, змінити напрямок руху або вжити інших дій, які вплинули на загальну обстановку на дорозі. 
Указане підтверджується відеозаписом з реєстратора службового поліцейського автомобіля із д.н.з 3255, який знаходиться у володінні відповідача. 
Звертає увагу суду на те, що службовий автомобіль працівників поліції рухався на відставні понад 250-300 метрів від нього в середній полосі і не дозволяв інспекторам поліції чітко і об`єктивно оцінити обстановку на дорозі в цей момент. 
Тим не менш, як місцевому жителю йому відомо, що після вул. Героїв Крут (колишня вул. 12 Квітня), 3 (ліва) смуга руху буде дозволяти водіям поворот ліворуч у напрямку мостів ім. Преображенського. А тому водії, які мають намір рухатись прямо по проспекту Соборному, будуть утворювати затор і заважати іншим учасникам дорожнього руху. 
Крім того, 1 (права) смуга, з якої починався його рух, була повністю зайнята припаркованими автомобілями, але звільнялась вже перед перехрестям вул. Героїв Крут (колишня вул. 12 Квітня). 
Правила дорожнього руху вимагають від усіх водіїв рухатись якнайближче до правого краю проїзної частини. Тож, переконавшись у безпечному інтервалі та дистанції між супутніми учасниками дорожнього руху, не створюючи перешкод або небезпеки іншим учасникам руху і увімкнувши попереджувальний (правий) покажчик повороту позивач ОСОБА_1 вирішив повернутись до попередньої 1 (правої) смуги, у якій він і починав свій рух у напрямку проспекту Металургів. 
Звертає увагу суду на те, що його перестроювання не спричинило жодних наслідків, не змусило нікого з інших учасників дорожнього руху екстрено зупинитись, загальмувати, змінити напрямок руху або вжити інших дій, які вплинули на загальну обстановку на дорозі. 
Зупинившись на перехресті проспекту Соборного та вул. Героїв Крут (колишня вул. 12 Квітня), після увімкнення зеленого світлофора і початку руху він побачив у заднє дзеркало свого автомобіля увімкнений червоно-синій проблисковий маячок поліцейського автомобіля і зупинився на вимогу поліцейських. 
В подальшому, до нього підійшов працівник поліції, який представився капітаном ОСОБА_2 та звинуватив його в порушенні ряду вимог ПДР України, зокрема:
1). не вмиканні покажчиків повороту при перестроюванні; 2) перетинання вузької суцільної лінії; 3) перестроювання при інтенсивному русі. 
Зазначає, що задля своєї безпеки та безпеки працівників поліції, які стояли на проїзній частині, він вийшов із свого автомобіля та ставши на тротуарі вислухав звинувачення ОСОБА_2 щодо вчинення ним кількох адміністративних правопорушень. 
В той же час він помітив збуджену «розгнівану» поведінку інспекторів та їх палке бажання попри все накласти на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу. 
Зауважує, що маючи репутацію відвертої та доброчесної людини як у суспільстві так і на роботі, відсутність будь-яких штрафів за понад 10 років водійського стажу і впевненість в тому, що не порушував жодних ПДР України, він мав певні хвилювання, що поведінка та дії інспекторів відносно нього є необ`єктивними та упередженими. 
Також, його майже ніколи не зупиняли інспектори патрульної поліції із звинуваченнями у порушенні ПДР України, а тому він мав надію в безсторонності та об`єктивності усіх інспекторів по відношенню до кожного водія незалежно від статусу, віку чи майнового стану особи. У зв`язку з цим, він попросив у поліцейських невелику паузу для того, щоб вони привели до ладу свої збуджені емоції та «завзятість», а також щоб він міг заспокоїти себе та об`єктивно оцінити ситуацію, твердження інспекторів, а також (проконсультуватись, порадитись із юристом, віднайти докази у свій захист тощо). 
Звертає увагу суду на те, що незважаючи на це, поліцейські проігнорували його прохання та розпочали адміністративне провадження шляхом зачитування йому його прав, у тому числі про право мати адвоката і користуватись юридичною допомогою, скористатись якою він не зміг. 
Зазначає, що він не проводив відеофіксацію своєї розмови із працівниками поліції. Через важку ситуацію в країні, що викликана війною, а також введений воєнний стан на всій території України, у нього також був відсутній відеореєстратор, який би беззаперечно міг довести його невинуватість. 
Відповідно до ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. 
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Згідно ч. 2, 3 ст. 62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться виключно на її користь, тобто посадова особа або суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. 
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. 
Розглядаючи даний спір вважає за доцільне розглянути кожне звинувачення капітана ОСОБА_2 , окремо. 
Щодо нібито не увімкнених покажчиків повороту при перестроюванні зазначає наступне . 
Відповідно до п. 9.2 ПДР, водій повинен подавати сигнали світловими покажчиками повороту відповідного напрямку: а) перед початком руху і зупинкою; б) перед перестроюванням, поворотом або розворотом. 
Так, під час спілкування з інспекторами поліції з приводу покажчиків поворотів він повідомив їм про те, що під час кожного перестроювання він вмикав покажчики повороту відповідного напрямку, а тому вони помиляються у тому, що ним порушено п. 9.2 ПДР України і звинувачують його у тому чого не було. 
Крім того, після відмови у задоволенні його прохання взяти невеличку паузу для впорядкування думок та можливої консультації із юристом, він вкотре наголосив, що вони не об`єктивні, їх емоційний стан є розгніваним а відношення до нього упередженим. 
Незважаючи на це, капітан ОСОБА_2 та його колега, підпорядкований, партнер, який йому не представився, продовжили наполягати на порушені ним ПДР в цій частині. 
У відповідь на це, він запропонував їм дослідити відеореєстратор, який був встановлений у їх службовому автомобілі. 
Він попросив ознайомитись із відеозаписом, проте йому було відмовлено. Після ознайомлення інспекторів (кожного окремо) із наявним у них відеозаписом його повідомили, що «Дійсно він вмикав покажчики повороту під час перестроювання». 
Тобто, обидва інспектори визнали свою неправоту й погодились з тим, що з його боку жодних порушень під час перестроювання – не було. Указаний висновок Я попросив зафіксувати вголос на боді-камери поліцейських. 
Щодо нібито перетинання «вузької суцільної лінії» зазначає наступне. 
Детальний опис груп і значень дорожньої розмітки наведений у розділі 34 «Дорожня розмітка» ПДР України. 
Відповідно до п. 8.5.1 ПДР України горизонтальна дорожня розмітка встановлює певний режим і порядок руху. Наноситься на проїзній частині або по верху бордюру у вигляді ліній, стрілок, написів, символів тощо фарбою чи іншими матеріалами відповідного кольору згідно з пунктом 34.1 цих Правил Підрозділом 1 розділу 34 ПДР України передбачено, що лінії горизонтальної розмітки мають білий колір. Суцільними лініями горизонтальної розмітки є лінії: 1.1 (вузька суцільна лінія), 1.2 (широка суцільна лінія) та 1.3 (подвійна суцільна лінія). 
Лінія 1.1 «вузька суцільна лінія» поділяє транспортні потоки протилежних напрямків і позначає межі смуг руху на дорогах; позначає межі проїзної частини, на які в`їзд заборонено; позначає межі місць стоянки транспортних засобів, майданчиків для паркування і край проїзної частини доріг, не віднесених за умовами руху до автомагістралей. Лінію 1.1 перетинати забороняється. Якщо лінією 1.1 позначено місце стоянки, майданчик для паркування або край проїзної частини, суміжний з узбіччям, цю лінію перетинати дозволяється. 
Як виняток, за умови забезпечення безпеки дорожнього руху, дозволяється перетинати лінію 1.1 для об`їзду нерухомої перешкоди, розміри якої не дають змоги здійснити її безпечний об`їзд, не перетинаючи цю лінію, а також обгону поодиноких транспортних засобів, що рухаються із швидкістю менше 30 км/год. 
Лінія 1.3 – поділяє транспортні потоки протилежних напрямків на дорогах, які мають чотири і більше смуг руху або на ділянках доріг з трьома (2 + 1) смугами. 
Згідно з п. 1.7 (напрямна розмітка переривчаста лінія) - позначає напрямок смуг руху в межах перехрестя в разі необхідності вказати траєкторію руху транспорту, позначає розриви в суцільній розмітці 1.1,1.3 для можливості здійснення повороту чи розвороту, а також позначає межі відведених майданчиків для паркування на безоплатній основі вздовж проїзної частини. 
У той же час, зі змісту оскаржуваної постанови слідує, що ОСОБА_1 30.11.2025 о 13:13 год. за адресою проспект Соборний 214 не виконав вимог дорожньої розмітки 1.3 вузька суцільна лінія та здійснив її перетин, чим порушив п.п. 8.5.1. ПДР України. 
Вважає, що аналізуючи зміст оскаржуваної постанови та вищевказаних положень ПДР України можливо виснувати, що його притягнули до адміністративної відповідальності за нібито перетин розмітки 1.3. (подвійна суцільна лінія), а не перетин розмітки 1.1 (вузька суцільна лінія) на порушені якої наполягали інспектори поліції і про яку зазначено в описовій частини оскаржуваної постанови. 
Зазначає, що із фрагменту запису з відеореєстратора поліцейських убачалося, що він почав перестроювання саме через переривчасту лінію , що не заперечувалось й інспектором поліції ОСОБА_2 . 
Вважає, що його не тільки безпідставно притягнули до адміністративної відповідальності за п.п. 8.5.1 ПДР України, але й порушили процедуру притягнення його до відповідальності шляхом введення його в оману та стан правової невизначеності, оскільки його звинувачували в порушенні розмітки 1.1, а у тексті постанови притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення розмітки 1.3.
Вважає, що указані обставини вкотре підтверджують те, що ставлення поліцейських до нього в момент винесення постанови та розгляду адміністративної справи, було упередженим, розгніваним та не ґрунтувалось на принципах верховенства права й презумпції невинуватості. 
Щодо перестроювання при нібито інтенсивному русі зазначає наступне.
Пунктом 9.2. ПДР України передбачено, що водій повинен подавати сигнали світловими покажчиками повороту відповідного напрямку, зокрема, перед перестроюванням, поворотом або розворотом. 
У пункті 1.10 ПДР України наведені наступне визначення термінів: перешкода для руху – нерухомий об`єкт у межах смуги руху транспортного засобу або об`єкт, що рухається попутно в межах цієї смуги (за винятком транспортного засобу, що рухається назустріч загальному потоку транспортних засобів) і змушує водія маневрувати або зменшувати швидкість аж до зупинки транспортного засобу; дорожня обстановка – сукупність факторів, що характеризуються дорожніми умовами, наявністю перешкод на певній ділянці дороги, інтенсивністю і рівнем організації дорожнього руху (наявність та стан дорожньої розмітки, дорожніх знаків, дорожнього обладнання, світлофорів), які повинен ураховувати водій під час вибору швидкості, смуги руху та прийомів керування транспортним засобом. 
Згідно з Пунктом 10.1, перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху. 
Відповідно до Пунктів 11.2, 11.5, 11.11 ПДР України, на дорогах, які мають дві і більше смуг для руху в одному напрямку, нерейкові транспортні засоби повинні рухатися якнайближче до правого краю проїзної частини, крім випадків, коли виконується випередження, об`їзд або перестроювання перед поворотом ліворуч чи розворотом. 
На дорогах, які мають дві і більше смуги для руху в одному напрямку, виїзд на крайню ліву смугу для руху в цьому ж напрямку дозволяється, якщо праві зайняті, а також для повороту ліворуч, розвороту або для зупинки чи стоянки на лівому боці дороги з одностороннім рухом у населених пунктах, коли це не суперечить правилам зупинки (стоянки). 
При інтенсивному русі змінювати смугу дозволяється лише для об`їзду перешкоди, повороту, розвороту або зупинки. 
У той же час, пунктом 8.1 ПДР України визначено, що регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками. 
Згідно з пунктом 8.4 ПДР України та інформаційно-вказівний знак 5.16 «Напрямок руху по смугам» визначають напрямок, в якому повинен рухатись автомобіль. 
При цьому, у п.12.3 ПДР України передбачено, що у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди. 
У першу чергу слід зазначити, що чинні положення ПДР України та Закон України «Про дорожній рух» не містять у собі поняття що таке «Інтенсивний рух» та «Щільність руху». 
Тож, він навів цілком логічне запитання поліцейському «Що у вашому розумінні інтенсивний рух?». У відповідь на це питання ОСОБА_2 обмежився відповіддю, що «На проспекті Соборному завжди інтенсивний рух!» і «Це моя думка». 
Чим саме обумовлена думка/судження ОСОБА_2 та з якими видами доріг (у м. Запоріжжі чи то смт. Комишуваха», порівнювалась «інтенсивність», «щільність» або «швидкість» руху транспортних засобів в цей момент, інспектор пояснити не зміг. 
Вважає, що така суб`єктивна думка та пояснення з боку поліцейського не може вважатись належним правовим обґрунтуванням, що притаманне процесуальному рішенню про притягнення особи до відповідальності. 
Дійсно, у порівнянні із селами чи селами міського типу можливо припустити, що рух у місті Запоріжжі по проспекту Соборному доволі інтенсивний. Але слід враховувати фактичну дорожню обстановку на дорозі, кількість автомобілів та їх швидкість. Тож оскільки у місті проживає понад 1 млн. людей і з огляду на дорожню обстановку він не вважав рух по проспекту в цей момент «інтенсивним». 
У свій захист він зазначив інспектору, що дозволеною швидкістю у місті Запоріжжі є 50 км/год. Водночас, для порівняння, у місті Києві на набережному Шосе дозволеною швидкістю влітку є – 80 км/год https://kyivcity.gov.ua/news/iz_1_kvitnya_na_niztsi_stolichnikh_vulits_dozvoleno_rukh_zi_shvidk Тобто, чи можна вважати рух транспорту у місті Запоріжжі інтенсивним у порівнянні із містом Київ інспектор поліції вкотре не зміг пояснити. 
Позивач вважає, що інтенсивність руху може вимірятись за сукупністю швидкісних та/або кількісних показників, а не тільки кількістю смуг на дорозі. Для належного дослідження вказаного питання доцільним дослідити етимологію словосполучень «інтенсивність руху» та «щільність руху». Слово «інтенсивність» походить від лат. intensitas – «ступінь активності, напруженості процесу», що історично описує саме темп або динаміку, а не концентрацію об`єктів у просторі. На відміну від цього, «щільність» відображає лише ступінь заповненості дорожнього простору транспортними засобами (авто/км) і не характеризує динаміку руху. 
У практиці регулювання дорожнього руху визначальним параметром є саме швидкість, оскільки через обмеження швидкості, вибір дистанції та інтервалу фактично формується пропускний режим дороги, а отже – і рівень інтенсивності руху. 
Таким чином, у контексті дорожнього руху інтенсивність слід розглядати передусім як показник темпу проходження транспортних засобів у часі, тобто величину, логічно та динамічно пов`язану зі швидкістю. 
В підсилення вказаного висновку слід віднайти згадування інтенсивності руху у нормативно-правовому полі. 
Як приклад, у пункті 3.1.15 «Робота в інтенсивних умовах руху» Методичних рекомендацій з нормування витрат палива, електричної енергії, мастильних, інших експлуатаційних матеріалів автомобілями та технікою, розроблених ДП «ДержавтотрансНДІпроект» на основі «Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті», затверджених наказом Міністерства транспорту України від 10.02.1998 № 43 (з останніми змінами, внесеними наказом Міністерства інфраструктури України від 24.01.2012 № 36): 
Для транспортних засобів, які застосовують під час виконання невідкладних службових завдань у режимах руху, що, задля підвищення середньої швидкості пересування обґрунтовано потребують частого інтенсивного прискорення і гальмування з дотриманням Правил дорожнього руху, у тому числі встановлених швидкісних обмежень ? до 10%. 
Для транспортних засобів, які, відповідно до законодавства, здійснюють рух з підвищеною максимальною швидкістю, зокрема оперативних транспортних засобів, які обладнані спеціальною світловою і звуковою сигналізацією та виконують невідкладні службові завдання, транспортних засобів, що здійснюють транспортне забезпечення охоронних заходів за участю осіб, щодо яких здійснюється державна охорона, транспортних засобів, які вони супроводжують, транспортних засобів правоохоронних органів у режимах руху, що обґрунтовано потребують інтенсивного маневрування та/або підвищеної швидкості руху під час здійснення невідкладних службових завдань, пов`язаних з оперативно-розшуковою діяльністю та боротьбою з організованою злочинністю, у зоні проведення бойових дій в умовах, що потребують інтенсивного маневрування та/або підвищеної швидкості руху ? до 25%. 
Зазначені у цьому пункті коефіцієнти коригування можуть застосовуватися тільки для наведеної категорії транспортних засобів і тільки на частину пробігу з наведеними інтенсивними умовами руху, що має бути задокументовано (розпорядженнями, записами відповідальних осіб у дорожніх листах або інших звітних документах, даними GPS-моніторингу тощо) (https://insat.org.ua/files/services/ldvpe/6/metod.pdf). 
Узагальнюючи наведені аргументи, можна дійти висновку, що інтенсивність руху – це не просто скільки транспортних засобів перебуває на дорозі, а наскільки активно та швидко вони рухаються, включно з необхідністю частого прискорення, гальмування, маневрування та загального темпу пересування. 
З огляду на це, інтенсивність руху може проявлятися в різних умовах дорожнього середовища, зокрема: у заторах, де інтенсивність проявляється у вигляді частих гальмувань і прискорень попри низьку середню швидкість; на міських магістралях, де активний потік потребує маневрування та підтримання високого темпу; на міжміських трасах і швидкісних дорогах, де інтенсивність визначається високими швидкостями (90 км/год і більше), необхідністю обгонів та зміни рядів; у режимах службових або оперативних транспортних завдань, що потребують інтенсивного маневрування та підвищеної швидкості. 
Таким чином, інтенсивність руху – це якісна та кількісна характеристика темпу транспортного потоку, що визначається сукупністю показників швидкості, прискорень, динаміки маневрування та реального режиму руху, а не тільки кількістю транспортних засобів чи смуг руху. 
Звертає увагу суду на те, що інспектор Павловський В.А. оцінював рух його та інших автомобілів по проспекту Соборному навмання (суб`єктивно), а не за чітко визначеними критеріями і вочевидь ототожнив поняття «щільність руху» із поняттям «інтенсивність руху» чи іншими невідомими поняттями. 
Зазначає, що 30.11.2025 це була – неділя (вихідний день) і момент його руху по проспекту Соборному не було так званої «години пік» або щільного руху автомобілів.
Швидкість учасників дорожнього руху в цей момент складала приблизно 50 км/год . Його перестроювання у ліву чи праву смугу було зумовлено зміною дорожньої обстановки, перешкодами на дорозі у вигляді зупинки громадського транспорту та припаркованими автомобілями у 1 (правій) смузі вздовж проспекту Соборного. 
Крім того, у момент керування автомобілем, він дотримався вимог дорожнього знаку 5.16 «Напрямки руху по смугах», який не забороняв йому рух прямо в лівій чи правій полосі і під час перестроювання ним не створено аварійної ситуації чи перешкод іншим учасникам дорожнього руху. 
Звертає увагу суду на те, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення постанови по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. 
Вважає, що порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень (в даному випадку ком. роти 1 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції у Запорізькій області капітаном поліції Павловським В.А.) при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні. 
Аналогічна правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 15.11.2018 у справі № 524/5536/17, від 17.07.2019 у справі №295/3099/17, від 05.03.2020 у справі № 607/7987/17.
Оцінюючи доводи учасників та наявні у матеріалах справи докази, зокрема, записи з відеореєстратора та боді-камер, будь-яких беззаперечних доказів на підтвердження обставин, які слугували підставою для винесення поліцейським постанови про вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП України та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн., матеріали справи не містять. 
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Відповідно до статті 245 КУпАП України завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності. 
Статтею 7 КУпАП України закріплено, що ніхто не може бути підданим заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності. 
Положеннями статті 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 КУпАП України (ч. 2 ст. 251 КУпАП). 
Крім того, у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст. 283, 284 КУпАП України. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів. 
Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Вважає, що капітаном ОСОБА_2 не доведено належними та допустимими доказами правомірності прийнятого рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності. 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності складу адміністративного правопорушення. 
Поряд з цим, положеннями частини третьої статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено. 
З огляду на вищевикладене вважає, що винесена відносно нього постанова про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 510 грн. за частиною другою статті 122 КУпАП, підлягає скасуванню, а провадження по справі закриттю. У зв`язку з чим просить суд задовольнити позовну заяву у повному обсязі. Скасувати постанову про накладання адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 6252816 від 30.11.2025 у вигляді штрафу у сумі 510,00 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, винесену командиром 1 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції в Запорізькій області капітаном поліції Павловським В.А. відносно ОСОБА_1 . Справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 122 КУпАП України – закрити. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) понесені судові витрати зі сплати судового збору у сумі 484,48 грн. та штрафу у сумі 510 грн., за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції (місцезнаходження: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, буд. 96).
Ухвалою суду від 08.01.2026 прийнято до розгляду адміністративний позов, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження та надано учасникам справи строк для надання заяв по суті справи та роз`яснено наслідки їх неподання.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.
У судове засідання представник Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України не з`явився. 09.01.2026 року до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник зазначає, що з позовними вимогами відповідач не погоджується, вважає їх необґрунтованими та такими, що не відповідають нормам діючого законодавства, просив розгляд справи проводити за відсутності представника відповідача.
Дослідивши матеріали адміністративної справи, оцінивши докази, які в ній містяться, у сукупності, суд доходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 288 КУпАП, постанову про накладення адміністративного стягнення може бути оскаржено у районний суд у порядку, визначеному КАС України, з особливостями, встановленими цим кодексом.
Відповідно до частини 1 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з вимогами пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктами владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законодавством встановлено інший порядок судового провадження.
Пунктом 1 частини 1 статті 20 КАС України передбачено, що місцевим судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.
Відповідно ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно зі статтею 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Частиною 2 статті 74 КАС України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч.-ч. 2,5 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.
Судом встановлено, що відповідно до постанови серії ЕНА № 6252816 від 30.11.2025 року, 30.11.2025 року о 13:13 годині, ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Toyota Саmгу НОМЕР_1 , по пр. Соборному, 200 у м. Запоріжжя, по дорозі, що має три смуги для руху в одному напрямку, при інтенсивному русі змінював смугу для руху, при цьому зміна руху не була пов`язана з об`їздом перешкоди, повороту чим порушив п.п. 11.11 Правил дорожнього руху, за адресою проспект Соборний 214 не виконав вимогу дорожньої розмітки 1.3 вузька суцільна лінія та здійснив перетин, чим порушив п.п. 8.5.1 Правил дорожнього руху, об`єднано згідно до ст. 36 КУпАП, чим порушив п. 11 Правил дорожнього руху
У зв`язку з чим ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 гривень. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 293 КУпАП орган при розгляді скарги на постанову про адміністративне правопорушення перевіряє законність та обґрунтованість постанови та може прийняти одне із рішення як скасування постанови.
Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до п. 9.2 ПДР, водій повинен подавати сигнали світловими покажчиками повороту відповідного напрямку: а) перед початком руху і зупинкою; б) перед перестроюванням, поворотом або розворотом. 
Як слід з позовної заяви, позивачем ОСОБА_1 зазначається про те, що ним при виконанні маневру перестроювання у смугах подавати сигнали світловими покажчиками повороту відповідного напрямку.
Крім того відповідно до п. 8.5.1 ПДР України горизонтальна дорожня розмітка встановлює певний режим і порядок руху. Наноситься на проїзній частині або по верху бордюру у вигляді ліній, стрілок, написів, символів тощо фарбою чи іншими матеріалами відповідного кольору згідно з пунктом 34.1 цих Правил Підрозділом 1 розділу 34 ПДР України передбачено, що лінії горизонтальної розмітки мають білий колір. Суцільними лініями горизонтальної розмітки є лінії: 1.1 (вузька суцільна лінія), 1.2 (широка суцільна лінія) та 1.3 (подвійна суцільна лінія). 
Лінія 1.1 «вузька суцільна лінія» поділяє транспортні потоки протилежних напрямків і позначає межі смуг руху на дорогах; позначає межі проїзної частини, на які в`їзд заборонено; позначає межі місць стоянки транспортних засобів, майданчиків для паркування і край проїзної частини доріг, не віднесених за умовами руху до автомагістралей. Лінію 1.1 перетинати забороняється. Якщо лінією 1.1 позначено місце стоянки, майданчик для паркування або край проїзної частини, суміжний з узбіччям, цю лінію перетинати дозволяється. 
Як виняток, за умови забезпечення безпеки дорожнього руху, дозволяється перетинати лінію 1.1 для об`їзду нерухомої перешкоди, розміри якої не дають змоги здійснити її безпечний об`їзд, не перетинаючи цю лінію, а також обгону поодиноких транспортних засобів, що рухаються із швидкістю менше 30 км/год. 
Лінія 1.3 – поділяє транспортні потоки протилежних напрямків на дорогах, які мають чотири і більше смуг руху або на ділянках доріг з трьома (2 + 1) смугами. 
Згідно з п. 1.7 (напрямна розмітка переривчаста лінія) - позначає напрямок смуг руху в межах перехрестя в разі необхідності вказати траєкторію руху транспорту, позначає розриви в суцільній розмітці 1.1,1.3 для можливості здійснення повороту чи розвороту, а також позначає межі відведених майданчиків для паркування на безоплатній основі вздовж проїзної частини. 
Пунктом 9.2. ПДР України передбачено, що водій повинен подавати сигнали світловими покажчиками повороту відповідного напрямку, зокрема, перед перестроюванням, поворотом або розворотом. 
У пункті 1.10 ПДР України наведені наступне визначення термінів: перешкода для руху – нерухомий об`єкт у межах смуги руху транспортного засобу або об`єкт, що рухається попутно в межах цієї смуги (за винятком транспортного засобу, що рухається назустріч загальному потоку транспортних засобів) і змушує водія маневрувати або зменшувати швидкість аж до зупинки транспортного засобу; дорожня обстановка – сукупність факторів, що характеризуються дорожніми умовами, наявністю перешкод на певній ділянці дороги, інтенсивністю і рівнем організації дорожнього руху (наявність та стан дорожньої розмітки, дорожніх знаків, дорожнього обладнання, світлофорів), які повинен ураховувати водій під час вибору швидкості, смуги руху та прийомів керування транспортним засобом. 
Згідно з Пунктом 10.1, перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху. 
Відповідно до Пунктів 11.2, 11.5, 11.11 ПДР України, на дорогах, які мають дві і більше смуг для руху в одному напрямку, нерейкові транспортні засоби повинні рухатися якнайближче до правого краю проїзної частини, крім випадків, коли виконується випередження, об`їзд або перестроювання перед поворотом ліворуч чи розворотом. 
На дорогах, які мають дві і більше смуги для руху в одному напрямку, виїзд на крайню ліву смугу для руху в цьому ж напрямку дозволяється, якщо праві зайняті, а також для повороту ліворуч, розвороту або для зупинки чи стоянки на лівому боці дороги з одностороннім рухом у населених пунктах, коли це не суперечить правилам зупинки (стоянки). 
При інтенсивному русі змінювати смугу дозволяється лише для об`їзду перешкоди, повороту, розвороту або зупинки. 
У той же час, пунктом 8.1 ПДР України визначено, що регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками. 
Згідно з пунктом 8.4 ПДР України та інформаційно-вказівний знак 5.16 «Напрямок руху по смугам» визначають напрямок, в якому повинен рухатись автомобіль. 
При цьому, у п.12.3 ПДР України передбачено, що у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди. 
Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що ОСОБА_1 30.11.2025 о 13:13 год. за адресою проспект Соборний 214 не виконав вимог дорожньої розмітки 1.3 вузька суцільна лінія та здійснив її перетин, чим порушив п.п. 8.5.1. ПДР України. Однак на підтвердження порушення ОСОБА_1 правил дорожнього руху, що передбачені п.п. 8.5.1., 11.11 ПДР України не надали жодного доказу.
У відзиві на позовну заяву відповідач цитує адміністративне законодавство, правила дорожнього руху, Закон України «Про національну поліцію», Закон України «Про дорожній рух», Цивільний кодекс. Багато уваги у відзиві відповідачем приділено тому, що саме позивач є суб`єктом адміністративного правопорушення. Крім того суд звертає увагу відповідача на те, що ним до відзиву на позов не долучено відеозапису з болі-камер поліцейських та відеозапису з реєстратора на автомобілі, які б підтверджували факт порушення ОСОБА_1 правил дорожнього руху. 
Тобто по суті доводів позивача, відповідачем пояснень взагалі не надано та його доводи не спростовано, а правомірність свого рішення не доведено. 
Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Аллене де Рібем проти Франції» від 10 лютого 1995 року підкреслив, що принцип презумпції невинуватості порушується, «якщо суд оголосить обвинуваченого винним, коли його вина не була попередньо доведена».
У справі «Барбера, Мессеге і Жабардо проти Іспанії» Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 6 грудня 1988 року зазначив, що докази, покладені в основу висновку суду про винність обвинуваченого, мають відповідати як вимогам достатності, так і переконливості.
У рішенні по справі «Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії» ЄСПЛ зазначив, що п. 2 статті 6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що обвинувачений вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь обвинуваченого.
Обов`язок дотримання принципу презумпції невинуватості відноситься не тільки до судових органів, але й до інших державних установ, таких як поліція (Рішення ЕСПЛ у справі «Дактарас проти Литви» від 24.11.2000 року).
Також Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Салабіаку проти Франції» від 7 жовтня 1988 року зазначив, що тягар доведення вини покладається на обвинувачення і будь - які сумніви повинні бути на користь обвинуваченого. З метою судового переслідування необхідно приєднати до справи достатньо доказів для засудження обвинуваченого.
Правова природа адміністративної відповідальності за своєю суттю є аналогічною кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосуванням державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваженнями, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи, включаючи позбавлення волі.
У справі «Надточій проти України» Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 15.05.2008 року відзначив, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення (п. 21 рішення).
Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 дійшов до висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтується на конституційних принципах та правових презумпція, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п. 4.1).
В рекомендації № R (91)1 Комітету Міністрів Ради Європи Державам - членам стосовно адміністративних санкцій від 13 лютого 1991року рекомендовано урядам держав - членів керуватися у своєму праві та практиці принципом, згідно з яким обов`язок забезпечення доказів покладається на адміністративний орган влади (принци 7).
За таких обставин та враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню. 
Частиною першою статті 4 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі.
Розмір судового збору, який підлягає застосуванню у справах щодо накладення адміністративного стягнення та справляння судового збору, складає 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Таку позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 18.03.2020 року у справі №543/775/17 (провадження №11-1287апп18).
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №543/775/17 зазначено, що у справах щодо оскарження постанов про адміністративне правопорушення у розумінні положень статей 287, 288 КУпАП, як і в інших справах, які розглядаються судом у порядку позовного провадження, слід застосовувати статті 2-5 Закону України «Про судовий збір», які пільг за подання позовної заяви, відповідних скарг у цих правовідносинах не передбачають, а розмір судового збору, який підлягає застосуванню складає за подання позовної заяви 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 5 ст. 242 КАС України).
Звертаючись до суду з адміністративним позовом, позивач сплатив судовий збір в розмірі 484,48 грн., що підтверджується квитанцією про сплату YBTS-987Y-L3BE від 10.12.2025 року.
Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Аналогічна правова позиція щодо суб`єкта, за рахунок якого слід стягувати витрати зі сплати судового збору в даній категорії справ викладена у постанові Верховного Суду від 29.04.2020 у справі № 757/52466/18-а та Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 543/775/17
Таким чином, враховуючи те, що позов підлягає задоволенню, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань судовий збір в сумі 484,48 грн. на користь позивача.
Однак суд відмовляє ОСОБА_1 у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача сплаченого ним штрафу у розмірі 510,00 грн., оскільки це не передбачено чинним законодавством при розгляді даного позову.
Разом з цим, суд звертає увагу позивача ОСОБА_1 на те, що відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі № 910/5880/21 у якій зазначено, що суд може стягнути на користь платника сплачену до Державного бюджету України суму адміністративно-господарського штрафу після того як підстава такого перерахування відпала. У разі скасування судом постанови про застосування штрафу платник згідно зі статтею 1212 ЦК України має право на позов про стягнення суми перерахованих ним коштів як таких, що утримуються в бюджеті без достатньої правової підстави. 
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 19, 55, 68, 62 Конституції України, ст. 2, 5, 6-10, 16, 20, 44, 69, 70, 90, 77, 122, 126, 132, 139, 159, 162, 205, 229, 241-246, 255, 268, 269, 286, 295 КАС України, ст.7, 9, 247, 251, 252, 288, 289, 293 КУпАП, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (місце знаходження: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 96) про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності – задовольнити частково.
Скасувати постанову поліцейського командира 1 роти 2 батальйону УПП в Запорізькій області ДПП Павловського Валерія Анатолійовича серії ЕНА № 6252816 від 30.11.2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за порушення ст. 122 ч. 2 КпАП України, а справу про адміністративне правопорушення закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (Код 40108646, 03048, м. Київ, Солом`янський район, ВУЛИЦЯ ФЕДОРА ЕРНСТА, будинок 3) на користь  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 )484,48 грн. в рахунок відшкодування судового збору.
В решті позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його ухвалення.

Суддя:       М.В. Антоненко