Справа № 569/406/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

26 лютого 2026 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області у складі:
головуючої судді Балацької О.Р.,
з участю секретаря судового засідання Мартинюк К.А.,
прокурора Прокопчук О.В.,
представника Рівненської міської ради Кунаш Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Рівненської окружної прокуратури до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів,
ВСТАНОВИВ:
І. Стислий виклад позицій сторін. 
В Рівненський міський суд Рівненської області з позовною заявою до ОСОБА_1 звернувся керівник Рівненської окружної прокуратури Михайліченко Є.І., в якій просить суд стягнути з відповідача на користь Рівненської міської ради в дохід місцевого бюджету Рівненської міської територіальної громади грошові кошти у сумі 121 095,72 грн, з яких:- 85 253,52 грн – безпідставно збережені грошові кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту;- 27 755,96 грн інфляційних втрат та 8 086,24 грн – 3% річних за користування безпідставно збереженими коштами пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту та сплачений судовий збір.
В обґрунтування позову вказує, що відповідач замовник будівництва ОСОБА_1 , розпочавши у вересні 2019 року будівництво об`єкта «Нове будівництво оздоровчо-туристичного центру» в м. Рівному, який фактично за своїми планувальними та технічними характеристиками є багатоквартирним житловим будинком, всупереч вимогам п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 132-IX не звернувся до Рівненської міської ради із заявою про визначення розміру пайової участі та не сплатив кошти пайового внеску до прийняття об`єкта в експлуатацію. Попри формальне віднесення об`єкта до коду 1212.9 як будівлі для тимчасового проживання, подальший поділ на 65 квартир і нежитлові приміщення свідчить про його житлове призначення, що виключає підстави для звільнення від сплати пайової участі. Унаслідок цього відповідач без достатньої правової підстави зберіг кошти, які підлягали перерахуванню до місцевого бюджету, чим порушив інтереси територіальної громади та вимоги бюджетного законодавства, а тому на підставі ст. 1212 та ст. 625 ЦК України зобов`язаний повернути безпідставно збережені кошти, а також сплатити інфляційні втрати і три проценти річних.
Представник відповідача у своїй заяві повідомив, що визнає позовні вимоги повністю, зобов`язується повернути безпідставно збережені кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, а також сплатити інфляційні втрати та 3% річних за користування цими коштами. 
ІІ. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 січня 2026 року справу передано судді Балацькій О.Р.
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 21 січня 2026 року зазначена позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. (а.с. 47-48)
До суду надійшла заява представника відповідача про визнання позовних вимог та розгляд справи за відсутності відповідача та його представника.
Будь-яких інших заяв та клопотань від учасників справи не надходило.
З`ясувавши фактичні обставини справи, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
ІІІ. Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин, докази.
Керівник Рівненської окружної прокуратури Михайліченко Є.І., діючи в інтересах Рівненської міської ради, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, інфляційних втрат та 3% річних за користування такими коштами, а також про стягнення судового збору. Позивач у позовній заяві зазначив, що відповідач у вересні 2019 року розпочав будівництво об`єкта «Нове будівництво оздоровчо-туристичного центру» в м. Рівному, який фактично за своїми планувальними, технічними та функціональними характеристиками є багатоквартирним житловим будинком.
Суд встановив, що об`єкт, попри формальне віднесення до коду 1212.9 як будівлі для тимчасового проживання, фактично поділений на 65 квартир та нежитлові приміщення, що свідчить про його житлове призначення та виключає підстави для звільнення від сплати пайової участі у розвиток інфраструктури. Встановлено, що відповідач не звертався до Рівненської міської ради з метою визначення розміру пайової участі та не сплатив відповідні кошти до прийняття об`єкта в експлуатацію, чим порушив вимоги п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 132-IX та інтереси територіальної громади.
Суд враховує позицію відповідача, викладену у його письмовій заяві, в якій він добровільно визнав позовні вимоги у повному обсязі та просив розглядати справу без його участі та участі представника. Суд також приймає до уваги, що відповідач фактично не заперечує проти наявності правовідносин, з яких виник обов`язок сплатити пайову участь, а його добровільне визнання позовних вимог свідчить про відсутність спору щодо основних обставин справи.
В судовому засіданні представник позивача прокурор Прокопчук О.В. підтримала позовні вимоги, зазначивши, що відповідач розпочав у вересні 2019 року будівництво об`єкта «Нове будівництво оздоровчо-туристичного центру» в м. Рівному, який фактично за своїми планувальними, технічними та функціональними характеристиками є багатоквартирним житловим будинком. Вона підкреслила, що об`єкт формально віднесений до коду 1212.9 як будівлі для тимчасового проживання, проте поділ на 65 квартир та нежитлові приміщення свідчить про його житлове призначення та виключає підстави для звільнення від сплати пайової участі. ОСОБА_2 також зазначила, що відповідач не звертався до Рівненської міської ради із заявою про визначення розміру пайової участі та не сплатив відповідні кошти до прийняття об`єкта в експлуатацію, чим порушив інтереси територіальної громади та бюджетне законодавство.
Представник Рівненської міської ради Кунаш Т.В. у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, зазначивши, що кошти пайової участі підлягали перерахуванню до бюджету Рівненської міської територіальної громади з метою розвитку інфраструктури міста. Також наголосила, що ненадходження зазначених коштів до місцевого бюджету порушує права територіальної громади та призводить до недоотримання фінансування на соціально важливі об`єкти міської інфраструктури. Вона також підтримала розрахунок позивача щодо інфляційних втрат та 3% річних за користування безпідставно збереженими коштами, зазначивши, що такі нарахування є законними та передбачені ст. 625, 1212 ЦК України, оскільки відповідач користувався коштами, які за законом належали бюджету.
Вивчивши надані докази, суд вважає їх належними та достатніми для встановлення обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги. До таких доказів належать: фінансові документи, що підтверджують суму безпідставно збережених коштів пайової участі у розмірі 85 253,52 грн, розрахунок інфляційних втрат у сумі 27 755,96 грн, нарахування 3% річних за користування коштами у сумі 8 086,24 грн, свідоцтво про право власності на об`єкт та додатки до позовної заяви (IMG_1675.jpeg, свідоцтво.jpeg). 
Суд також враховує, що відповідач не надав заперечень або доказів, які могли б спростувати наведені обставини або суму вимог позивача.
З огляду на вищевикладене, суд встановлює, що спірні правовідносини виникли внаслідок порушення відповідачем обов`язку щодо сплати пайової участі у розвиток інфраструктури населеного пункту, відсутності правових підстав для звільнення від такого обов`язку, а також фактичного зберігання коштів поза бюджетом територіальної громади, що створює підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі. Суд також зазначає, що добровільне визнання позовних вимог відповідачем підтверджує правомірність та законність вимог позивача та відсутність підстав для відмови у їх задоволенні.

ІV. Застосовані норми права та мотиви з яких виходить суд при прийнятті рішення

Право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання закріплене частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України право на звернення до суду за захистом гарантується, оскільки кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року у справі № 1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Прокурори та їх заступники подають до суду позови саме в інтересах держави, а не в інтересах підприємств, установ і організацій незалежно від їх підпорядкування і форм власності. Під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах» потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.
Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.
Такі правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 20 вересня 2018 року у справі № 924/1237/17, від 04 квітня 2019 року у справі № 924/349/18, від 03 травня 2022 року у справі № 932/2250/21, від 07 червня 2022 року у справі № 209/2263/21.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», планування і забудова територій - діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає: прогнозування розвитку територій; забезпечення раціонального розселення і визначення напрямів сталого розвитку територій; обґрунтування розподілу земель за цільовим призначенням; взаємоузгодження державних, громадських та приватних інтересів під час планування і забудови територій; визначення і раціональне взаємне розташування зон житлової та громадської забудови, виробничих, транспортних, рекреаційних, природоохоронних, оздоровчих, історико-культурних та інших зон і об`єктів; встановлення режиму забудови територій, на яких передбачено провадження містобудівної діяльності; розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; збереження, створення та відновлення рекреаційних, природоохоронних, оздоровчих територій та об`єктів, ландшафтів, лісів, парків, скверів, окремих зелених насаджень; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури; створення безперешкодного життєвого середовища для осіб з обмеженими фізичними можливостями та інших маломобільних груп населення; проведення моніторингу забудови; ведення містобудівного кадастру; здійснення контролю у сфері містобудування.
Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», об`єктами будівництва є будинки, будівлі, споруди будь-якого призначення, їх комплекси та частини, лінійні об`єкти інженерно-транспортної інфраструктури (крім трубопроводів внутрішньо господарських меліоративних систем).
За приписами ч. 1-4 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва. Суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів. Виконавчий орган сільської, селищної, міської ради вживає заходів щодо організації комплексної забудови територій відповідно до вимог цього закону. Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.
Положеннями статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, що діяла до 01 січня 2020 року) встановлено, що порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього закону. Замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.
Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. При цьому не враховуються витрати на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій. У разі якщо загальна кошторисна вартість будівництва об`єкта не визначена згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами, вона визначається на основі встановлених органом місцевого самоврядування нормативів для одиниці створеної потужності (ч. 5 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).
Згідно з ч. 8, 9 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається протягом десяти робочих днів з дня реєстрації органом місцевого самоврядування звернення замовника про укладення договору про пайову участь та доданих до нього документів, що підтверджують вартість будівництва об`єкта, з техніко-економічними показниками. Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. Кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором.
01 січня 2020 року набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20 вересня 2019 року № 132-IX (далі - Закон № 132-IX), якими з 01 січня 2020 року було виключено статтю 40 Закону № 3038-VI, яка регулювала пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту.
Згідно з п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX, договори про сплату пайової участі, укладені до 01 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.
За змістом Закону № 132-IX та прикінцевих та перехідних положень до нього, з 01 січня 2020 року у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01 січня 2020 року.
Відповідно до статті 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Зовнішнім виразом зміни правового регулювання суспільних відносин є процес втрати чинності одними нормами та/або набуття чинності іншими. При набранні чинності новою нормою права передбачається розповсюдження дії цієї норми на майбутні права і обов`язки, а також на правові наслідки, які хоча й випливають із юридичних фактів, що виникли під час чинності попередньої норми права, проте настають після набрання чинності новою нормою права. Водночас зміна правових норм і врегульованих ними суспільних відносин не завжди збігаються. У певних випадках після скасування нормативного акта має місце його застосування компетентними органами до тих відносин, які виникли до втрати ним чинності та продовжують існувати у подальшому. Такі правовідносини є триваючими. При цьому триваючі правовідносини повинні виникнути під час дії норми права, що їх регулює, та існувати після втрати нею чинності.
Стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, що діяла до 01 січня 2020 року) визначала зобов`язання замовника будівництва, який має намір забудови земельної ділянки, шляхом перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, де здійснюється будівництво, у строк до прийняття об`єкта в експлуатацію. Прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання. Одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію у відповідності із частиною другою статті 331 ЦК України забудовник стає власником забудованого об`єкта, а відтак і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються.
Аналізуючи правову природу цих правовідносин, можна зробити висновок, що з моменту завершення будівництва та прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію правовідносини забудови припиняються, а тому не можна вважати, що на них поширюються положення статті 40 Закону № 3038-VI після втрати нею чинності.
Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Разом з тим, пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX визначено, що ця норма права застосовується лише до договорів, які підписані до 1 січня 2020 року. Саме у цьому випадку правовідносини з оплати участі в інфраструктурі населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність. Якщо ж договори під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19.
У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання відступу від правових позицій касаційних судів та визначаючи належний спосіб захисту порушеного права у справі № 643/21744/19, також зауважила, що у разі порушення зобов`язання з боку замовника будівництва щодо участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у правовідносинах, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір, орган місцевого самоврядування вправі звертатись з позовом до замовника будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів. Саме такий спосіб захисту буде ефективним та призведе до поновлення порушеного права органу місцевого самоврядування.
Передбачений прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-IX порядок пайової участі замовника будівництва було впроваджено законодавцем для: об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01 січня 2020 року не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01 січня 2020 року не були укладені; об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.
Тож у вказаних двох випадках, враховуючи вимоги підпунктів 3, 4 абзацу другого пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX, замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також сплатити пайову участь грошовими коштами до прийняття цього об`єкта в експлуатацію.
У випадку, якщо замовниками вищевказаних об`єктів будівництва не буде дотримано передбаченого прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-IX обов`язку щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) саме до дати прийняття таких об`єктів в експлуатацію, то, враховуючи викладені у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 висновки Великої Палати Верховного Суду, належним та ефективним способом захисту є звернення в подальшому органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі статті 1212 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.
Наявними у цій справі доказами підтверджуються обставини, на які посилається прокурор як на підставу своїх вимог.
Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та враховуючи докази, встановив, що відповідач, розпочавши у вересні 2019 року будівництво об`єкта «Нове будівництво оздоровчо-туристичного центру» в м. Рівному, фактично здійснив зведення багатоквартирного житлового будинку, оскільки об`єкт поділений на 65 квартир та нежитлові приміщення. Відповідно, він не мав підстав для звільнення від сплати пайової участі у розвиток інфраструктури населеного пункту.
Відповідач не звертався до органу місцевого самоврядування для визначення розміру пайової участі та не сплатив відповідні кошти до прийняття об`єкта в експлуатацію, чим порушив вимоги п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 132-IX, інтереси територіальної громади та бюджетне законодавство.
При цьому суд враховує добровільне визнання позовних вимог відповідачем у повному обсязі, що свідчить про відсутність спору щодо фактичних обставин справи, законність та правомірність вимог позивача.
З огляду на наведене, дії відповідача підпадають під визначення безпідставного збагачення, передбаченого ст. 1212 ЦК України, оскільки він зберіг кошти, що належали бюджету територіальної громади, без достатньої правової підстави. Згідно із ст. 625 ЦК України та ст. 1212 ЦК України, позивач має право на стягнення сум, які були безпідставно збережені, а також на інфляційні втрати та 3% річних за користування такими коштами.
Вивчивши подані докази, суд встановив їх належність, допустимість та достатність для обґрунтування позовних вимог, зокрема: фінансові документи щодо суми безпідставно збережених коштів у розмірі 85 253,52 грн, розрахунок інфляційних втрат у сумі 27 755,96 грн, нарахування 3% річних у сумі 8 086,24 грн, свідоцтво про право власності на об`єкт та додатки до позовної заяви.
За правилами ст. 142 ЦПК України, з огляду на визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, підлягають поверненню Рівненській обласній прокуратурі з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 1211,20 грн. Інші 50 відсотків судового збору в сумі 1211,20 грн підлягають стягненню на користь Рівненської окружної прокуратури з відповідача.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 10, 12, 89, 142, 200, 206, 258, 263-265, 273, 353, 354 ЦПК України, суд,
УХВАЛИВ:
Позов Рівненської окружної прокуратури до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Рівненської міської ради грошові кошти у сумі 121 095 (сто двадцять одна тисяча дев`яносто п`ять) гривень 72 копійки, з яких: 85 253 (вісімдесят п`ять тисяч двісті п`ятдесят три) гривні 52 копійки – безпідставно збережені грошові кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту; 27 755 (двадцять сім тисяч сімсот п`ятдесят п`ять) гривень 96 копійок інфляційних втрат та 8 086 (вісім тисяч вісімдесят шість) гривень 24 копійки – 3% річних за користування безпідставно збереженими коштами пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Рівненської окружної прокуратури судові витрати у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.
Повернути Рівненській окружній прокуратурі з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову за платіжною інструкцією № 2615 від 11 грудня 2025 року через Систему дистанційного обслуговування «Клієнт Казначейства-Казначейство» у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 26 лютого 2026 року.

Учасники справи:
Позивач: Рівненська окружна прокуратура, місцезнаходження: вул. Гарна, буд. 29, м. Рівне, ЄДРПОУ 0291007721;
Позивач 2: Рівненська міська рада, місцезнаходження: вул. Соборна, буд. 12-А, 33028, ЄДРПОУ 34847334.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 

Суддя   Ольга БАЛАЦЬКА