справа № 369/10177/25
провадження № 22-ц/824/1648/2026
головуючий у суді І інстанції Фінагєва І.О.

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Івкової Д.Л.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 червня 2025 року про забезпечення позову у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до подачі позовної заяви,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про забезпечення позову до подачі позовної заяви, у якій просила суд накласти арешт на 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 , отриманої на підставі договору дарування, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченого 18 грудня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г. за реєстровим №10544.
Заява обґрунтована тим, що з листопада 2021 року в провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебувала цивільна справа №369/16989/21, щодо визнання недійсним договору дарування 1/2 частини квартири за адресою АДРЕСА_1 , позивачем якої є ОСОБА_1 , яка діяла в інтересах своєї дитини ОСОБА_4 .
В обґрунтування позовних вимог по справі № 369/16989/21 було повідомлено, що відповідач ОСОБА_5 , з метою ухилення від сплати аліментних зобов`язань на доньку ОСОБА_4 , маючи значну заборгованість з останніх, з метою штучного створення стану неплатоспроможності в зв`язку з відсутністю будь-якого майна, на яке можливе звернення стягнення в рахунок погашення боргу, подарував належну йому частину вищезазначеної квартири своїй матері ОСОБА_3 
21 листопада 2021 року, одночасно із поданням позовної заяви по справі №369/16989/21 була подана заява про забезпечення позову, яка була розглянута і задоволена ухвалою суду лише 12 квітня 2022 року, але не була виконана з незалежних від позивача причин.
18 грудня 2021 року відповідач по справі № 369/16989/21 ОСОБА_3 будучи обізнаною про зазначений позов і клопотання про накладення арешту, уклала договір дарування 1/2 частини спірної квартири на користь ОСОБА_2 , який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г. за реєстровим №10544.
09 лютого 2025 року постановою Київського апеляційного суду по справі №369/16989/21 задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 і визнано недійсним договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 від 20 квітня 2017 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірюховою Н.С. за реєстровим № 404.
Так, заявник вважала, що ОСОБА_3 діючи протиправно, з метою уникнення задоволення позовних вимог по справі № 369/16989/21, відчужила 1/2 частини спірної квартири, а відтак має намір підготувати та пред`явити позов до останньої про визнання недійсним договору дарування.
В обґрунтування необхідності забезпечення позовних вимог покладається на твердження, що невчасне накладення арешту по справі № 369/16989/21 призвело до ускладнення виконання судового рішення, оскільки відповідач ОСОБА_3 1/2 частину спірної квартири встигла відчужити на користь сторонньої особи. Відтак, в разі не накладення арешту на 1/2 частину спірної квартири очевидно, що теперішній власник ОСОБА_2 може також відчужити зазначене майно, що зробить утрудненим або взагалі неможливим виконання судового рішення в разі задоволення позовних вимог. У зв`язку із чим, заявник просила суд вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 червня 2025 року відмовлено у задоволені заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подачі позовної заяви.
Не погоджуючись із указаною ухвалою адвокат Мельничук В.В. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції було проігноровано не тільки строки розгляду зазначеної категорії справ, а і можливість викликати заявника для подання відповідних пояснень або додаткових доказів, які б підтвердили доводи викладені у відповідній заяві, в тому числі отримання інформації, щодо власника 1/2 частини спірної квартири на момент розгляду.
Зазначає, що до позову, який також перебуває в провадженні судді Фінагеєвої І.О. з 27 червня 2025 року було додано витяг щодо 1/2 частини спірної квартири з державного реєстру речових прав станом на 16 червня 2025 року, який також був доступний головуючому по справі і новий витяг від 2 липня 2025 року безпосередньо додається;до скарги.
Вказує, що з врахуванням того, що заява про забезпечення позову до подання позовної заяви стосувалась прав неповнолітньої дитини інваліда, суд мав право, а здебільшого і обов`язок витребувати докази власноручно на підставі частини 2 статті 13, частини 7 статті 81 ЦПК України.
Відзив на апеляційну скаргу не подано. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судові засідання сторони та їх представники повторно не з`явилися, причини неявки не повідомили. Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за адресами, зазначеними в апеляційній скарзі, відсутні. ОСОБА_1 та її адвокат - Мельничук В.В. про день, час та місце розгляду справи повідомлені, що підтверджується звітами про доставку вихідної. 
Згідно ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Згідно з частиною другою статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, серед іншого, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.
Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суди повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі 
№ 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі 
№ 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними для захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу».
Подібні правові висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20 та від 31 січня 2023 року у справі №295/5244/22.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
Згідно приписів частини четвертої статті 152 ЦПК України, у разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів, якщо інші строки не встановлено законом.
Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову, ОСОБА_1 посилалася на те, що невчасне накладення арешту у справі № 369/16989/21 призвело до ускладнення виконання судового рішення, оскільки відповідач ОСОБА_3 1/2 частину спірної квартири встигла відчужити на користь сторонньої особи. Відтак, в разі не накладення арешту на 1/2 частину спірної квартири очевидно, що теперішній власник ОСОБА_2 може також відчужити зазначене майно, що зробить утрудненим або взагалі неможливим виконання судового рішення в разі задоволення позовних вимог.
На підтвердження права власності суду було надано Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 377373486 від 06 травня 2024 року, яке підтверджує право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на момент формування вказаної довідки.
Разом з тим, на час розгляду заяви про забезпечення позову та апеляційної скарги відомостей щодо перебування вказаного майна у власності ОСОБА_2 суду не надано.
Крім того, згідно інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що ОСОБА_1 , діючи через свого адвоката Мельничука В.В., повторно звернулася до суду з заявою про забезпечення позову, подавши її одночасно з позовною заявою про визнання договору дарування 1/2 частини квартири недійсним у справі № 369/11420/25.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 липня 2025 року заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Мельника В.В. про забезпечення позову у цивільній справі № 369/11420/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання договору дарування 1/2 частини квартири недійсним, - задоволено.
В порядку забезпечення позову накладено арешт на частини квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 , отриманої на підставі договору дарування, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченого 18 грудня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г. за реєстровим № 10544
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржена ухвала суду першої інстанції прийнята без додержання норм процесуального права. Таким чином, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба