Справа № 461/4697/25 Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р. 
Провадження № 22-ц/811/4283/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
07 квітня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - судді Ніткевича А.В.
суддів - Бойко С.М., Копняк С.М. 
розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 жовтня 2025 року в складі судді Юрківа О.Р. у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 , за участю третьої особи Акціонерного товариства «Ідея Банк», про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
встановив:

У червні 2025 року позивач ТОВ «Українські фінансові операції» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа АТ «Ідея Банк», про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 62287 грн. 71 коп, а також судових витрат.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 лютого 2019 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №D44.00210.004870266 від 01.02.2019, за умовами якого відповідачці у тимчасове користування на умовах забезпечення, повернення, строковості та платності надані кредитні кошти в сумі 21155 грн. 27 коп. Свої зобов`язання кредитор виконав, надавши грошові кошти позичальникові.
Всі права вимоги за кредитним договором №D44.00210.004870266 від 01.02.2019 з усіма додатковими договорами та угодами до нього, укладеним між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк», відступлене банком до ТОВ «Росвен Інвест Україна» згідно договору факторингу №01.02-31/23 від 25.07.2023. У подальшому, право вимоги перейшло до ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» на підставі договору факторингу №01.02-38/23 від 26.07.2023 року, які передали право вимоги за кредитним договором на підставі договору факторингу №08/11/2024 від 08.11.2024 ТОВ «Українські фінансові операції», тобто позивачу. 
Відповідачка не виконала умови Кредитного договору, а саме не здійснила належним чином погашення кредиту, внаслідок чого станом на дату звернення із позовом утворилась заборгованість в розмірі 62 287 грн. 71 коп, з яких: прострочена заборгованість за тілом кредиту – 21 155,27 грн, прострочена заборгованість за відсотками – 13 242,08 грн, прострочена заборгованість за комісіями – 27 890,36 грн. 
Таким чином, зважаючи на невиконання позичальником зобов`язання стосовно умов повернення кредиту, позивач вправі вимагати дострокового стягнення з відповідачки заборгованості по кредиту. Позивач направив відповідачці вимогу про виконання боргових зобов`язань за кредитним договором, надавши можливість добровільно сплатити заборгованість, однак вимога не була виконана. У зв`язку з тим, що відповідачка у добровільному порядку наявну за кредитним договором заборгованість не сплатила, позивач просив стягнути таку у судовому порядку.
Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 20 жовтня 2025 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» задоволено повністю.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» заборгованість за кредитним договором №D44.00210.004870266 від 01.02.2019 в розмірі 62 287 грн. 71 коп. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» 5000,00 грн. понесених судових витрат на професійну правничу допомогу.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» 2422 грн. 40 коп. сплаченого судового збору. 
Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , вважає незаконним, ухваленим за недоведеністю обставин, що мають значення для справ, які суд вважав встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права. 
В обґрунтування доводів скарги покликається на те, що позивачем не доведено факту отримання права вимоги до відповідачки, так як у позивача відсутні оригінали кредитного договору та додатків до нього, які обов`язково мали бути передані за договором факторингу, відсутні оригінали договорів факторингу і Реєстри боржників. Незважаючи на це, суд не витребував у позивача зазначених оригіналів. 
Вказує, що ні АТ «Ідея Банк», ні ТОВ «Росвен Інвест Україна», ні ТОВ «ФК «Укрглобал-фінанс» не повідомляли її про відступлення права вимоги за кредитним договором №D44.00210.004870266 від 01.02.2019 та передачу її даних після підписання ними вказаних договорів факторингу. Від ТОВ «Українські фінансові операції» вона теж не отримувала, ні письмової вимоги, ні доказів переходу права вимоги за кредитним договором.
Додає, що з 11.07.2015 перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 , який з 26.02.2022 по теперішній час перебуває на військовій службі, а тому згідно із п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців» проценти їй, як дружині військовослужбовця, за користування кредитом не нараховуються. 
Таким чином вважає, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про доведеність позовних вимог і наявність підстав для задоволення позову. 
Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 жовтня 2025 року, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.
За правилом ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України та ч. 1 ст. 369 ЦПК України. 
Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги ціну позову в розмірі 37665,95 грн, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи. 
При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, виходячи з такого.
Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Українські фінансові операції», суд першої інстанції виходив з того, що між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, згідно з яким відповідачка отримала грошові кошти у кредит. Всі права вимоги за кредитним договором №D44.00210.004870266 від 01.02.2019 року (з усіма додатковими договорами та угодами до нього), укладеним між ОСОБА_1 та АТ «ІДЕЯ БАНК», відступлено банком ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» згідно з договором факторингу №01.02-31/23 від 25.07.2023, в подальшому право вимоги перейшло до ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» на підставі договору факторингу № 01.02-38/23 від 26.07.2023, які в свою чергу передали права вимоги за кредитним договором на підставі договору факторингу № 08/11/2024 від 08.11.2024 ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ». Відповідачка скористалася кредитними коштами, але свої зобов`язання за договором виконала не у повному обсязі, у зав`язку з чим виникла заборгованість в розмірі 62287,71 грн. Зважаючи на встановлені обставини, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та задоволення позову повністю.
Надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам, суд апеляційної інстанції виходить з такого. 
Судом встановлено, що 01.02.2019 між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №D44.00210.004870266, згідно із яким відповідачка отримав кредит у розмірі 23500,00 грн. зі сплатою 9,5% річних, що разом з маржею банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 20%, строком на 60 місяців (пп.1.1-1.4. Кредитного договору) (а.с.42-45). 
Крім цього, 01.02.2019 між ПАТ «Страхова компанія «АХА Страхування життя» та ОСОБА_1 укладений договір добровільного страхування № D44.00210.004870266 (а.с.47).
Акціонерне товариство «Ідея Банк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачці кредит, що підтверджується ордерами-розпорядженнями № 1 про видачу кредиту від 01.02.2019 (а.с.46). 
25.07.2023 між АТ «Ідея Банк» (клієнт) та ТОВ «Росвен Інвест Україна» (фактор) укладено договір факторингу № 01.02-31/23, відповідно до умов якого АТ «Ідея Банк» передає (відступає) ТОВ «Росвен Інвест Україна» права вимоги, а ТОВ «Росвен Інвест Україна» набуває права вимоги клієнта за первинними договорами та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором (а.с. 83-91).
Відповідно до п. 2.1. договору факторингу № 01.02-31/23 від 25.07.2023 року, права вимоги, які клієнт відступає фактору за цим договором, відступаються (передаються) в розмірі заборгованості боржників перед клієнтом, та визначені в реєстрі боржників, що підписуються сторонами, у паперовому вигляді, в день укладення цього договору та надсилається клієнтом фактору засобами корпоративного зв`язку у захищеному паролем файлі в день укладення цього договору. Реєстр боржників після належного його підписання сторонами вважається невід`ємною частиною договору.
Пунктом 5.1. договору факторингу №01.02-31/23 від 25.07.2023 року визначено, що права вимоги вважаються такими, що перейшли від клієнта до фактора в день підписання відповідного реєстру боржників, за умови виконання фактором зобов`язань, передбачених п.4.1. цього договору.
На виконання умов договору факторингу №01.02-31/23 від 25.07.2023 ТОВ «Росвен Інвест Україна» сплатив АТ «Ідея Банк» суму фінансування у розмірі 11963508 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 9217 від 26.07.2023 (а.с.96).
Відповідно до реєстру боржників №3 до Договору факторингу № 01.02-31/23 від 25.07.2023 року ТОВ «Росвен Інвест Україна» набув права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №D44. 00210.004870266 від 01.02.2019 в сумі 62287, 71 грн, з яких: сума заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 21155,27 грн.; сума заборгованості за відсотками в розмірі 13242,08 грн.; сума заборгованості за комісією в розмірі 27890,36 грн. (а.с.15).
26.07.2023 між ТОВ «Росвен Інвест Україна» (клієнт) та ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» (фактор) укладено договір факторингу №01.02-38/23, відповідно до умов якого ТОВ «Росвен Інвест Україна» передає (відступає) ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» (фактор) права вимоги, а ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» (фактор) набуває права вимоги клієнта за первинними договорами та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором (а.с.97-106).
Відповідно до п. 2.2. договору факторингу № 01.02-38/23 від 26.07.2023, права вимоги, які клієнт відступає фактору за цим договором, відступаються (передаються) в розмірі заборгованості боржників перед клієнтом, та визначені в реєстрі боржників, що підписуються сторонами, у паперовому вигляді, в день укладення цього договору та надсилається клієнтом фактору засобами корпоративного зв`язку у захищеному паролем файлі в день укладення цього договору. Реєстр боржників після належного його підписання сторонами вважається невід`ємною частиною договору.
Пунктом 5.1. договору факторингу № 01.02-38/23 від 26.07.2023 року визначено, що права вимоги вважаються такими, що перейшли від клієнта до фактора в день підписання відповідного реєстру боржників, за умови виконання фактором зобов`язань, передбачених п. 4.1. цього договору.
На виконання умов договору факторингу №01.02-38/23 від 26.07.2023 року ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» (фактор) сплачено ТОВ «Росвен Інвест Україна» суму фінансування у розмірі 1981288,79 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 128 від 26.07.2023 (а.с. 110).
Відповідно до реєстру боржників №1 до Договору факторингу № 01.02-38/23 від 26.07.2023 року ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» набув права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №D44. 00210.004870266 від 01.02.2019 в сумі 62287,71 грн, з яких: сума заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 21155,27 грн.; сума заборгованості за відсотками в розмірі 13242,08 грн.; сума заборгованості за комісією в розмірі 27890,36 грн. (а.с.18).
08.11.2024 між ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» (фактор) (клієнт) та ТОВ «Українські Фінансові операції» (фактор) укладено договір факторингу № 08/11/2024, відповідно до умов якого ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» (фактор) передає (відступає) ТОВ «Українські Фінансові операції» права вимоги, а ТОВ «Українські Фінансові операції» набуває права вимоги клієнта за первинними договорами та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором (а.с.72-81).
Відповідно до п.2.2. договору факторингу № 08/11/2024 від 08.11.2024 року, права вимоги, які клієнт відступає фактору за цим договором, відступаються (передаються) в розмірі заборгованості боржників перед клієнтом, та визначені в реєстрі боржників, що підписуються сторонами, у паперовому вигляді, в день укладення цього договору та надсилається клієнтом фактору засобами корпоративного зв`язку у захищеному паролем файлі в день укладення цього договору. Реєстр боржників після належного його підписання сторонами вважається невід`ємною частиною договору.
Як вбачається з витягу з реєстру боржників - додатку № 1 до договору факторингу № 08/11/2024 від 08.11.2024, ТОВ «Українські Фінансові операції» набув права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №D44. 00210.004870266 від 01.02.2019 в сумі 62287, 71 грн, з яких: сума заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 21155,27 грн.; сума заборгованості за відсотками в розмірі 13242,08 грн.; сума заборгованості за комісією в розмірі 27890,36 грн. (а.с.21).
На виконання умов договору факторингу №08/11/2024 від 08.11.2024 року ТОВ «Українські Фінансові операції» сплачено ТОВ «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» суму фінансування у розмірі 98 500 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 476 від 22.11.2024 року (а.с. 115).
04 квітня 2025 року ТОВ «Українські Фінансові операції» на адресу відповідачки направлено письмову вимогу (повідомлення) про відступлення права вимоги за кредитним договором №D44. 00210.004870266 від 01.02.2019 року до ТОВ «Українські Фінансові операції» та про необхідність погашення заборгованості у розмірі 62 287,71 грн. 
Відповідно до розрахунку заборгованості АТ «Ідея Банк», долученого до матеріалів позовної заяви, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №D44. 00210.004870266 від 01.02.2019 станом на 25.07.2023 становить 62 287 грн. 71 коп., з яких: заборгованість за основним боргом в розмірі 21155,27 грн., заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками в розмірі 13242,08 грн, заборгованість за нарахованими та несплаченими комісіями в розмірі 27 890,36 грн. (а.с.33).
Випискою по рахунку ОСОБА_1 за період з 01.02.2019 по 25.07.2023 підтверджується, що позичальником вносилися кошти на погашення кредитної заборгованості за кредитним договором №D44. 00210.004870266 від 01.02.2019, укладеним між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 , а саме в сумі 2344 грн. 73 коп. на погашення основного боргу, 4459 грн. 87 коп. – на погашення процентів, 6654 грн. 64 коп. – на погашення комісії (а.с.29-32). 
Звертаючись з позовом до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором №D44. 00210.004870266 від 01.02.2019, позивач покликався на те, що відповідачка не виконує взяті на себе зобов`язання, що випливають із вказаного кредитного договору. 
Тобто предметом розгляду є вимоги банку про стягнення кредитної заборгованості з позичальника.
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.
Тобто, підставою для заміни сторони, а саме процесуального правонаступництва, є наступництво у матеріальних правовідносинах, у наслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах.
Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлене договором або законом.
Тобто відступлення права вимоги за змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
У статті 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
При цьому у зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише суб`єктний склад у частині кредитора.
За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Такі висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18.
Згідно з частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 1 статті 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Отже, необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 761/33403/17 (провадження № 61-12551св20).
З огляду на характер спірних правовідносин, зміст та підстави заявлених позовних вимог, позивач має довести відповідними доказами факт переходу до нього права вимоги за договорами позики, а також наявність та розмір заборгованості за вказаними договорами.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).
Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Судом першої інстанції встановлено, що відступлення (продаж) прав вимоги та майнових прав за договором №D44. 00210.004870266 від 01.02.2019 року не суперечить статті 514 ЦК України та доводиться належними та допустимими доказами.
Наявність в матеріалах справи витягів з реєстру боржників та доказів оплати за договорами факторингу, відповідно до вимог п. 2.1, 2.2 договорів факторингу свідчить про набуття ТОВ «Українські фінансові операції» права вимоги за Кредитним договором №D44.00210.004870266 від 01.02.2019 відносно боржника ОСОБА_1 .
Виходячи з вищевикладеного судова колегія відхиляє доводи апелянта щодо не доведеності факту набуття ним права вимоги за Договором кредиту.
Разом з тим, наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом розміру боргу.
Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75передбачено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками є належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором і ці докази мають знаходитися у кредитора, в тому числі нового, до якого перейшли права та обов`язки попередника.
В той же час, розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який відповідно повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку).
Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів банку кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17.
Матеріали справи містять банківську виписку по рахунку відповідача та розрахунок заборгованості.
Оцінюючи у сукупності зазначені докази, колегія суддів вважає доведеними позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості за основною сумою боргу за Кредитним договором №D44.00210.004870266 від 01.02.2019 в розмірі 21 155 грн. 27 коп., оскільки із виписки вбачається, що отримавши 01.02.2019 кредитні кошти в розмірі 23 500,00 грн., ОСОБА_1 протягом 01.02.2019 по 25.07.2023 сплатила 2344 гр. 73 коп. на погашення тіла кредиту (23500,00-2344,73=21155,27).
Щодо заявленого до стягнення розміру відсотків в сумі 13 242 грн. 08 коп., то колегія з таким розміром погодитись не може, оскільки згідно графіку платежів розмір відсотків за увесь період користування кредитними коштами становив 13 863 грн. 58 коп. Враховуючи те, що ОСОБА_1 протягом 01.02.2019 по 25.07.2023 сплатила 4459 грн. 87 коп. на погашення відсотків, що стверджується випискою по рахунку, розмір заборгованості по відсотках становить 9403 грн. 71 коп. 
З довідки-розрахунку не вбачається, в якому розмірі, на яку суму отриманого та неповернутого кредиту щомісячно нараховувались проценти, а також за який період позивач вважає необхідним стягнути проценти.
Таким чином, за відсутності в матеріалах справи детального розрахунку заборгованості, суд позбавлений можливості перевірити заявлений до стягнення розмір заборгованості за відсотками (13242,08 грн.), правильність його нарахування та період нарахування.
З вимог позивача вбачається, що ТОВ «Українські фінансові операції» не нараховувало жодних сум заборгованості за кредитними договорами відносно позичальника, а вказаний розмір заборгованості є незмінним з моменту його відступлення за Договором факторингу від 25.07.2023 №01.02-31/23 АТ «Ідея Банк» до ТОВ «Росвен Інвест Україна».
Із заявлених позивачем вимог також вбачається, що розмір заборгованості включено заборгованість по комісії в розмірі 27 890 грн. 36 коп. 
Пункт 1.10 кредитного договору №D44.00210.004870266 від 01.02.2019 року передбачає плату за обслуговування кредиту Банком, що включає в себе надання інформації по рахунках позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення смс-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу на погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника з використанням засобу електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, направлені банку позичальником з використанням різних каналів зв`язку тощо. Позичальник оплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором.
Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»), до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»), продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим, у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення частин першої, другої та п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.
Споживчий кредит (кредит) грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 11 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування»).
Положеннями кредитного договору №D44.00210.004870266 від 01.02.2019 року передбачено, що банк надавав позичальнику кредит на власні (поточні) потреби.
Таким чином, з урахуванням пункту 11 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», зазначений кредитний договір відноситься до споживчого кредиту.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі, комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту, однак, вказаний Закон розмежовує платність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
На виконання вимог пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», правління Національного банку України постановою від 08.06.2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність постанова правління Національного банку України від 10.05.2007 № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
Відповідно до пункту 5 вказаних Правил про споживчий кредит, банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (п.8 Правил).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит, загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі №202/5330/19 вказано, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому, до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21) відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №583/3343/19 (провадження № 61-22778св19) та у постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року в справі №361/392/20 (провадження №61-16470св20) та зазначила, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно, має застосовуватися цей нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині відміняє дію попереднього нормативно-правового акту, тобто застосуванню підлягає Закон України «Про споживче кредитування».
Отже, умовами кредитного договору передбачено щомісячну плату за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися безоплатно.
Крім цього, у кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг, не конкретизував цих послуг, погодження їх з позичальником при укладенні кредитного договору.
За вищенаведеного, колегія суддів вважає п. 1.10 кредитного договору №D44.00210.004870266 від 01.02.2019 є нікчемним, тому у банку не виникало права нараховувати позичальнику ОСОБА_1 плату за обслуговування кредиту.
Згідно виписки по рахунку вбачається, що протягом 01.02.2019 по 25.07.2023 ОСОБА_1 сплатила 6654 грн. 64 коп. на погашення плати за обслуговування кредиту.
Оскільки нарахування плати за обслуговування кредиту є неправомірним, кошти, які були зараховані банком як плата за обслуговування кредиту, слід зарахувати на сплату платежів за тілом кредиту та відсотків за користування кредитними коштами. 
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить висновку про те, що з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором №D44.00210.004870266 від 01.02.2019 в розмірі 23904 грн. 34 коп. 
Доводи скарги про те, що на відповідача поширюються положення п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців», оскільки вона перебуває у шлюбі з чоловіком, який проходить військову службу, колегією суддів відхиляються як безпідставні з огляду на таке. 
Із змісту Кредитного договору №D44.00210.004870266 від 01.02.2019 вбачається, що такий укладений між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 01.02.2019 строком на 60 місяців, тобто до 01.02.2024. 
Згідно Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 11.07.2015, ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 з 11 липня 2015 року. 
Згідно записів у військовому квитку серії НОМЕР_2 ОСОБА_2 26.02.2022 зарахований в списки військової частини НОМЕР_3 згідно наказу №3. Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_3 №1484/41123 від 21.06.2023 ОСОБА_2 з 26 лютого 2022 року по теперішній час проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_3 та знаходиться в районі виконання бойового завдання в угрупуванні об`єднаних сил для здійснення заходів із забезпечення національної безпеки та оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, з метою виконання службових (бойових) завдань. 
Відповідно до довідки №1718 від 03.12.2025 В/ч НОМЕР_4 ОСОБА_2 перебуває на військовій службі за контрактом у військовій частині НОМЕР_4 . 
З наведеного слідує, що чоловік відповідачки дійсно в період з 26.02.2022 по день закінчення кредитного договору (01.02.2024) був військовослужбовцем, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову.
В цей період редакція статті 14 п. 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців» не містила пільг для дружин військовослужбовцям щодо не нарахування процентів за користування кредитом. 
Редакція частини 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», якою надано право дружинам військовослужбовців на звільнення від сплати процентів за користування кредитом під час дії особливого періоду, внесена згідно із Законом України від 11 квітня 2024 року №3633-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», який набрав чинності 18 травня 2024 року.
Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
У пункті 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що положення частини першої статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи).
Таким чином, відсутні підстави для застосування вищенаведених положень, оскільки нарахування процентів відбувалось у період з 01.02.2019 по 01.02.2024. 
Частина 13 ст. 141 ЦПК України передбачає, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У зв`язку з тим, що колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» в частині стягнення з ОСОБА_1 на його користь 23904,34 грн., що становить 38,38 % позовних вимог, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 929 грн. 65 коп. судового збору за подання позову, що пропорційно до задоволених позовних вимог.
У зв`язку з тим, що колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, проте за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 була звільнена від сплати судового збору, то такий слід віднести за рахунок держави.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Звертаючись з позовом до суду, представник ТОВ «Українські фінансові операції» просило стягнути з позивача на користь відповідача понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн.
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу стороною позивача надано договір №01/08/2024-А про надання юридичних послуг адвокатом Дідух Є.О. (а.с. 68-71), Акт приймання-передачі виконаних робіт від 06.05.2025 (а.с. 23-24, рахунок на плату від 06.05.2025 (а.с. 28), детальний опис робіт (наданих послуг) від 06.05.2025 року відповідно до якого загальна вартість наданих послуг становить 5000 грн. (а.с. 52-53).
Отже, відповідачем доведено, що ним понесено витрати на професійну правничу допомогу на загальній сумі 5000 грн у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанцій.
Разом з тим, враховуючи складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, беручи до уваги критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерії розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» підлягає стягненню 1900,00 грн., що буде відповідати вимогам пропорційної та необхідності. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Оскільки рішення в оскарженій частині ухвалено внаслідок невірного застосування норм матеріального права, таке в цій частині підлягає зміні, шляхом зменшення розміру стягнутої заборгованості за кредитним договором, а також зміні судового рішення в частині розподілу судових витрат.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -
ухвалив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити часткового. 
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 жовтня 2025 року змінити, зменшивши розмір заборгованості за кредитним договором №D44.00210.004870266 від 01.02.2019, яка стягнута з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції», з 62 287 грн. 71 коп. до 23904 (двадцять три тисячі дев`ятсот чотири) гривень 34 копійок.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 жовтня 2025 року в частині розподілу судових витрат змінити, зменшивши розмір судового збору, який стягнутий з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції», з 2422,40 грн. до 929 (дев`ятсот двадцять дев`ять) гривень 65 копійок та витрат на професійну правничу допомогу з 5000,00 грн. до 1900 (одна тисяча дев`ятсот) гривень 00 копійок. 
Врешті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 07 квітня 2026 року. 

Головуючий:     А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк