ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 638/2840/16-ц
Номер провадження 22-ц/818/279/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 березня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
за участю:
секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача адвоката Мазюка О.М.,
представника відповідача Харківської обласної прокуратури Крупської К. М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та заступника керівника Харківської обласної прокуратури на рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 08 травня 2025 року в складі судді Шишкіна О.В. по справі № 638/2840/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Харківської обласної прокуратури, третя особа: Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Харківської обласної прокуратури, третя особа: Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, вимоги за яким у подальшому неодноразово уточнив.
Позовна заява мотивована тим, що 06 квітня 1997 року прокурором Комінтернівського району м. Харкова відкрито кримінальну справу № 22970025 за фактом вбивства громадянина ОСОБА_2 за статтею 94 КК України. 10 серпня 1997 року його було незаконно затримано і поміщено в ІТЗ ХГУ ГУМВС України в Харківській області, де він знаходився до 20 серпня 1997 року. 13 серпня 1997 року заступником прокурора Харківської області його було заарештовано безстроково, з утриманням в слідчому ізоляторі Харківської області, де він знаходився до 22 березня 2001 року, тобто 43 місяця та 12 діб (1320 діб). 20 серпня 1997 року було пред`явлено обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину - співучасті у вбивстві громадянина ОСОБА_2 за статтями 19 п. «і», 93 КК України (в редакції до 2001 року). У серпні 1997 року проведено численні обшуки за місцем проживання і роботи його та його сім`ї. З часу затримання, тобто з 10 серпня 1997 року, протягом майже шести років він був позбавлений можливості працювати і виконувати свої професійні і посадові обов`язки як заступник начальника слідчого управління ХМУ УМВС України в Харківській області. Він був незаконно відсторонений від посади з 10 серпня 1997 року і не працював до 08 вересня 2003 року, коли був поновлений. У результаті проведеного додаткового розслідування, 18 липня 2003 року та 23 липня 2003 року слідчим по ОВС прокуратури Харківської області юристом 1-го класу Литвиновою В.В. було винесено дві постанови про закриття кримінальної справи по всім епізодам інкримінованих йому злочинів у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, тобто за частиною 2 статті 6 КПК України (в редакції 1960 року).
Вказав, що в результаті тривалого порушення його прав, незаконного тримання його у СІЗО без надання необхідної медичної допомоги погіршились умови його життя, були розірвані стосунки з багатьма людьми, порушені життєві зв`язки, розірвано шлюб, що вимагало від нього у подальшому суттєвих зусиль для покращення свого життя. Він відчував страх, відчай та несправедливість, незахищеність, втратив віру у законність і справедливість влади. Дотепер він перебуває у стані емоційної напруженості, страждає від безсоння, головного болю, погіршився зір, загострились хронічні захворювання.
Просив стягнути з Держави Україна за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь суму відшкодування моральної шкоди у 625 розмірів мінімальної заробітної плати в України, прийнятої на момент винесення відповідного рішення суду; зобов`язати відповідача Державу Україна сплатити йому моральну шкоду у визначеній судом сумі протягом трьох місяців з часу набуття законної сили рішенням суду про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду; зі спливом зазначеного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нарахувати пеню у розмірі облікової процентної ставки НБУ, яка діятиме в період несплати.
У квітні 2016 року від прокуратури надійшли письмові заперечення, в яких вона просила відмовити у задоволенні позову. Вказала, що суб`єктом відповідальності є саме держава, а не конкретний орган досудового розслідування, прокуратури чи суду. Компенсація моральної шкоди позивачу може складати 1378,00 грн за кожен місяць перебування під слідством та судом за наявності передбачених законом підстав та доведеності моральних страждань. ОСОБА_1 не зазначив, у чому конкретно полягає завдана йому шкода, з яких міркувань він виходив при визначенні її розміру, якими доказами це підтверджується. Посадові особи органів прокуратури протиправні дії щодо позивача не вчиняли.
Державна казначейська служба України надала до суду заперечення на позов, в яких вказала, що розмір відшкодування позивачу моральної шкоди є завищеним, доказів на його підтвердження не надано. Позивача було поновлено в органах УМВС, у подальшому він отримав підвищення, чергове звання, заохочення, пенсію по вислузі років, що спростовує його твердження про втрату нормальних життєвих зв`язків та позбавлення його права на працю, погіршення умов його життя та необхідність вжиття додаткових зусиль для його організації. 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Харкова від 08 травня 2025 року, в якому ухвалою суду від 13 травня 2025 року виправлено описки, позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 суму моральної шкоди в розмірі 572 403,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що у зв`язку зі здійсненням щодо позивача кримінального переслідування йому спричинено моральну шкоду, розмір якої відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», становить 572 403,00 грн (з 10 серпня 1997 року до 23 липня 2003 року, тобто 5 років 11 місяців 17 днів х 8000,00 грн) (мінімальна заробітна плата у 2025 році)). Враховуючи фактичні обставини справи, тривалість моральних страждань позивача та негативні наслідки, які для нього настали у зв`язку із порушенням його прав, тривалість вимушених змін у житті позивача, суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також з урахуванням поновлення позивача в органах МВС, а в подальшому підвищення у службі, присвоєння чергового звання, неодноразових заохочень, та звернення його до суду через 13 років, вважав за необхідне стягнути на користь позивача саме 572 403,00 грн.
На вказані судові рішення 05 червня 2025 року заступник керівника Харківської обласної прокуратури та 09 червня 2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Мазюк О.М. подали апеляційні скарги.
Харківська обласна прокуратура в апеляційній скарзі просила змінити судове рішення в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди, зменшивши його до 114 322,58 грн, компенсувати їй судовий збір за подання апеляційної скарги за рахунок держави.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 перебував під слідством з 10 серпня 1997 року до 23 липня 2003 року, тобто протягом 5 років, 11 місяців та 14 днів, а не 5 років, 11 місяців та 17 днів, як помилково визначив суд. При визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню, судом першої інстанції помилково розраховано суму відшкодування, виходячи з мінімальної заробітної плати 8000,00 грн, адже відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік» розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, становить 1600,00 грн. Отже, відшкодування має складати 114 322,58 грн (1600,00 х 71 місяць 14 днів).
Представник ОСОБА_1 адвокат Мазюк О.М. в апеляційній скарзі просив рішення суду скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції або ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позов та стягнути з Держави Україна моральну шкоду у розмірі 625 мінімальних заробітних плат, тобто 5 000 000,00 грн, вирішити питання щодо судових витрат.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не дослідив належним чином усі докази, не надав належної оцінки висновку судово-психологічної експертизи, не з`ясував усі обставини, що підтверджують реальний обсяг і глибину моральної шкоди та обмежився формальним арифметичним визначенням компенсації без оцінки її адекватності. Судове засідання 08 травня 2025 року, на якому було оголошено рішення, відбулося без повідомлення представника позивача, копія повного тексту судового рішення досі не отримана. Суд не врахував тривалість незаконного перебування його під вартою (1320 діб), 28 місяців підписки про невиїзд, повну втрату професійної, соціальної та родинної ідентичності, смерть його батьків і брата внаслідок потрясінь, спричинених його переслідуванням, розірвання шлюбу і зв`язку з дочкою, репутаційну ізоляцію протягом 20 років. Судовий розгляд тривав понад 9 років, що є порушенням розумного строку згідно практики ЄСПЛ. 
Відзивів на апеляційні скарги до суду апеляційної інстанції не надходило.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
20 серпня 2025 року від представника ОСОБА_1 адвоката Мазюка О.М. надійшла заява про відмову від його апеляційної скарги і закриття апеляційного провадження. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Мазюка О.М., які відмовилися від поданої апеляційної скарги, проти скарги відповідача заперечували, представника відповідача Харківської обласної прокуратури Крупську К. М., які підтримала скаргу відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури слід задовольнити частково, а провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 закрити, виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 06 квітня 1997 року прокурором Комінтернівського району м. Харкова порушено кримінальну справу № 22970025 за фактом вбивства громадянина ОСОБА_2 за статтею 94 КК України (а.с. 15 том 1). 
10 серпня 1997 року за підозрою у скоєнні умисного вбивства було затримано ОСОБА_1 в порядку ст. 115 КПК України (в редакції 1960 року) та поміщено в ІТЗ ХГУ ГУМВС України в Харківській області, де він перебував до 20 серпня 1997 року (а.с. 8-9 том 3). 
На той час ОСОБА_1 обіймав посаду заступника начальника слідчого управління ХМУ УМВС України в Харківській області, від якої з 13 серпня 1997 року був відсторонений (а.с. 79 том 3).
13 серпня 1997 року заступником прокурора Харківської області ОСОБА_1 було заарештовано безстроково з утриманням в слідчому ізоляторі Харківської області, де він утримувався до 22 березня 2001 року, тобто 43 місяця та 12 діб (1320 діб), коли запобіжний захід ухвалою апеляційного суду було змінено на підписку про невиїзд (а.с. 186 том 1, а.с. 60 том 3). 
20 серпня 1997 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину - співучасті у вбивстві громадянина ОСОБА_2 за статтями 19 п. «і», 93 КК України (в редакції до 2001 року) (а.с. 26-27 том 3). 
У вказаній кримінальній справі ОСОБА_1 обвинувачували у вчиненні низки кримінальних правопорушень, передбачених ст. 222 ч. 1 КК України, ст. ст. 19 ч. 4, 93 п.п. а, з, и, і КК України, ст. ст. 165, 172 КК України у редакції 1960 року (а.с. 8, 10, 15, 54 том 1).
У серпні 1997 року проведено численні обшуки за місцем проживанням та роботи ОСОБА_1 та його сім`ї (а.с. 142-163 том 1, а.с. 216-250 том 2). 
06 червня 2001 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 108 том 3).
31 травня 2003 року, 23 червня 2003 року та 18 липня 2003 року слідчим по ОВС прокуратури Харківської області юристом 1-го класу Литвиновою В.В. винесено постанови про закриття кримінальної справи відносно ОСОБА_1 за епізодами інкримінованих йому злочинів у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, тобто за частиною 2 статті 6 КПК України (в редакції 1960 року) (а.с. 8-55 том 1, а.с. 178-224 том 3).
Після припинення кримінальної справи за реабілітуючими підставами ОСОБА_1 наказом начальника УМВС України в Харківській області № 127 о/с з 10 вересня 2003 року поновлено на посаді заступника начальника – начальника організаційно-методичного відділу слідчого управління ХМУ УМВС України в Харківській області (а.с. 60 том 1).
У подальшому ОСОБА_1 продовжував службу в органах МВС України, перебував на посаді начальника управління боротьби зі злочинами, пов`язаними з торгівлею людьми, ГУМВС України в Київській області, неодноразово нагороджувався заохочувальними відзнаками (а.с. 99-108 том 1).
ОСОБА_1 є пенсіонером МВС, отримує пенсію за вислугу років (а.с. 63, 221 том 1).
На підтвердження своїх доводів щодо погіршення стану здоров`я ОСОБА_1 надавав медичну документацію за 2006 рік (а.с. 109-113 том 1).
ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 73 роки, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 78 років (а.с. 75, 76 том 4).
Як вбачається з висновку судової психологічної експертизи № 24833/13472 від 30 червня 2022 року ситуація, що досліджується за справою, була для ОСОБА_1 психотравмувальною, йому були спричинені страждання (моральна шкода). Можливий (орієнтовний) розмір грошової компенсації за завдані страждання складає 624,96 мінімальних заробітних плат (а.с. 82-94 том 4).
Також судом першої інстанції було допитано свідків, які підтвердили викладені позивачем обставини.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Приписами частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Підстави, особливості та порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Згідно із статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частини друга статті 1176 ЦК України).
Так, відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята та шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.
Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».
Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19) та постановах Верховного Суду: від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 23 вересня 2021 року у справі № 295/13971/20 (провадження № 61-10849св21), від 29 вересня 2021 року у справі № 607/16567/20 (провадження № 61-9023св21), від 04 жовтня 2023 року у справі № 757/5351/21-ц (провадження № 61-5502св22), від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 (провадження № 61-2214св23) й інших.
Судова практика з указаного питання є сталою, відмінність залежить лише від доказування й фактичних обставин конкретної справи.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Такі висновки про застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2024 року у справі № 161/15015/22 (провадження № 61-6078св24).
У справі, що переглядається, суд першої інстанції, вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, обґрунтовано виходив з того, що внаслідок перебування під слідством та судом позивачу заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої він набув в силу прямої вказівки закону на підставі закриття кримінального провадження щодо нього за відсутності у його діях складу злочину.
Порушене щодо ОСОБА_1 кримінальне провадження мало несприятливі наслідки для нього, оскільки він тривалий час перебував під вартою та підпискою про невиїзд, був змушений захищатися від обвинувачення і доводити свою невинуватість, страждав від почуття несправедливості та невизначеності свого майбутнього. Позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає у порушенні його конституційних прав, переживаннях через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, порушенням у зв`язку з цим нормальних життєвих зв`язків, вимушених змінах в організації його життя. 
Позивач, який протягом тривалого часу працював у правоохоронних органах, перебував на керівній посаді, був обвинувачений у скоєнні низки злочинів, зокрема, організації умисного вбивства, що вочевидь вкрай негативно відобразилося на його престижі, репутації та суспільних стосунках, відновлення яких потребувало значних зусиль. У зв`язку з пред`явленням обвинувачення позивача було відсторонено від посади, та поновлено лише у вересні 2003 року.
Разом з тим, суд першої інстанції неправильно визначив строк перебування позивача під слідством та судом протягом 5 років 11 місяців 17 днів (з 10 серпня 1997 року до 23 липня 2003 року).
У справі, яка переглядається, кримінальне переслідування ОСОБА_1 почалось з моменту його затримання 10 серпня 1997 року і закінчується остаточною постановою слідчого про закриття кримінальної справи 18 липня 2003 року, що становить 5 років, 11 місяців, 9 днів. Постанова слідчого від 23 липня 2003 року у матеріалах справи відсутня (а.с. 8-55 том 1, а.с. 178-224 том 3).
Як вбачається зі статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» з 01 січня 2025 року установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі – 8000,00 грн.
Отже, враховуючи мінімальний розмір заробітної плати (8000,00 грн) за кожен місяць перебування під слідством чи судом мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 становить: 71 місяць та 9 днів х 8000,00 грн = 568 000,00 + (8000,00 / 31 х 9) = 568 000,00 + 2 322,58 = 570 322,58 грн.
Враховуючи характер та обсяг заподіяних позивачу моральних страждань, їх значну тривалість, вимушені зміни у житті позивача, розірвання його шлюбу, ступінь зниження його репутації, вимоги розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що відшкодування моральної шкоди у розмірі 570 322,58 грн, що відповідає мінімальному, визначеному законом, в повній мірі є достатнім для компенсації спричинених моральних страждань.
При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що з позовом про відшкодування шкоди позивач звернувся зі спливом значного часу після закриття кримінальної справи – 13 років. До того ж, ОСОБА_1 після закриття кримінальної справи продовжив службу в органах МВС, неодноразово заохочувався і нагороджувався, отримав чергове звання, пенсію за вислугу років, тобто успішно реабілітувався у сфері трудових відносин.
Доводи апеляційної скарги Харківської обласної прокуратури про те, що при обчисленні моральної шкоди необхідно виходити із положень частини другої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600 грн, колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.
Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах.
Зміни до статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» законодавцем не вносилися, і його норми не передбачають визначення розміру відшкодування із розрахункової величини, визначеної будь-яким іншим законом, зокрема Законом України «Про Державний бюджет України».
До того ж, Верховний Суд неодноразово у своїх постановах надавав тлумачення статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та висловлював правові позиції щодо порядку визначення розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.
Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, від якого Верховний Суд не відступав та підтримує у своїх постановах, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
У постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 (провадження № 61-2214св23) Верховний Суд щодо застосування статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначив, що тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
Аналізуючи релевантну судову практику Верховного Суду при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, можна дійти висновку, що Верховний Суд роз`яснював про необхідність застосування «мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду», «виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом», «мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування», а тому при вирішенні указаної справи необхідно виходити із установленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, визначеної на час розгляду справи.
Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 08 жовтня 2024 року у справі № 333/2527/22 (провадження № 61-7696св24), від 21 жовтня 2024 року у справі № 490/7139/23 (провадження № 61-8406св24), від 19 грудня 2024 року у справі № 488/2561/21 (провадження № 61-8267св24), від 22 січня 2025 року у справі № 524/6017/22 (провадження № 61-13387св24), від 05 березня 2025 року у справі № 161/170/24 (провадження № 61-9822св24), від 05 березня 2025 року у справі № 166/789/24 (провадження № 61-14883св24).
Крім того, відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є в розумінні статей 56, 62 Конституції України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», статей 1167, 1176 ЦК України «виплатою», а відтак, підстави для застосування положень частини другої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» відсутні. Саме такий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2024 року у справі № 490/7139/23 (провадження № 61-8406св24).
Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.
Отже, висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позову є правильним, однак у зв`язку з помилковим розрахунком періоду перебування позивача під слідством та судом неправильно визначено розмір відшкодування моральної шкоди, що є підставою для зміни рішення суду та зменшення суми відшкодування моральної шкоди, що підлягає стягненню з Державного бюджету на користь позивача, з 572 403,00 грн до 570 322,58 грн.
У судовому засіданні 05 березня 2026 року представник ОСОБА_1 підтримав раніше подану заяву про відмову від його апеляційної скарги.
Згідно зі статтею 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження особа, яка подала апеляційну скаргу, заявила клопотання про відмову від скарги, за винятком випадків, коли є заперечення інших осіб, які приєдналися до апеляційної скарги. Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку.
Частиною 4 статті 364 ЦПК України передбачено, що особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї, а інша сторона має право визнати апеляційну скаргу обґрунтованою в повному обсязі чи в певній частині до закінчення апеляційного провадження. За відмови від апеляційної скарги суд, за відсутності заперечень інших осіб, які приєдналися до апеляційної скарги, постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження. Визнання апеляційної скарги іншою стороною враховується судом апеляційної інстанції у частині наявності або відсутності фактів, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини 5 статті 364 ЦПК України у разі закриття апеляційного провадження у зв`язку з відмовою від апеляційної скарги на судове рішення повторне оскарження цього рішення особою, що відмовилася від скарги, не допускається.
Враховуючи викладене, оскільки заява представника ОСОБА_1 про відмову від апеляційної скарги не суперечить вимогам статті 364 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне прийняти відмову ОСОБА_1 від апеляційної скарги та закрити апеляційне провадження за його апеляційною скаргою у даній справі.
Відповідно до частин 1, 6 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
При зверненні до суду з апеляційною скаргою прокуратурою сплачено 6871,20 грн (а.с. 225 зворот том 4). Позивач звільнений від сплати судового збору в силу п. 11 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір».
Оскільки суму відшкодування зменшено з 572 403,00 грн до 570 322,58 грн, тобто на 2 080,42 грн, або 0,36 %, то прокуратурі має бути компенсовано за рахунок держави 24,74 грн судового збору, сплаченого за подану апеляційну скаргу (6871,20 * 0,36%).
Керуючись ст.ст. 362, ч.4 ст.364, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Прийняти відмову ОСОБА_1 від апеляційної скарги на рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 08 травня 2025 року.
Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 08 травня 2025 року - закрити.
Апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 08 травня 2025 року змінити.
Зменшити розмір відшкодування моральної шкоди, що підлягає стягненню з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , з 572 403,00 грн до 570 322 (п`ятсот сімдесят тисяч триста двадцять дві) грн 58 коп.
Компенсувати Харківській обласній прокуратурі за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 24 (двадцять чотири) грн 74 коп сплаченого судового збору за подану апеляційну скаргу.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 09 березня 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований 

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук