Номер провадження: 22-ц/813/236/25 
Справа № 521/12336/18
Головуючий у першій інстанції Плавич І. В.
Доповідач Карташов О. Ю.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.10.2025 року          м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.

за участю секретаря судового засідання – Рудуман А.О.

учасники справи:
позивач – Департамент комунальної власності Одеської міської ради
відповідач – ОСОБА_1 
треті особи – Одеська міська рада, ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду 
апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради
на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 20 жовтня 2021 року
у цивільній справі за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог – Одеська міська рада, ОСОБА_2 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, скасування запису про державну реєстрацію

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, скасування запису про державну реєстрацію, треті особи, які не заявляють самостійних вимог, – Одеська міська рада, ОСОБА_2 , та просить суд, згідно останніх уточнень, витребувати від ОСОБА_1 нежитлові приміщення першого поверху, загальною площею 43,5 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, департаменту комунальної власності Одеської міської ради; усунути перешкоди у користуванні шляхом виселення ОСОБА_1 з нежитлових приміщень першого поверху, загальною площею 43,5 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, департаменту комунальної власності Одеської міської ради; скасувати запис № 1507960651101 у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 та закрити розділ за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 1507960651101.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що нежитлові приміщення загальною площею 97,9 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси, які відповідно до розпорядженням міського голови від 28.01.2003 року № 97 були передані в оперативне управління ДЕЗ «Черьомушки» та в подальшому були виділені для розміщення 5-ої дільниці КП «ЖКС «Черьомушки». На підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 25.09.2008 р. № 1068 було видано свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 30.10.2008 р., № НОМЕР_2 , яке належним чином було зареєстровано в реєстрі речових прав на нерухоме майно 07.11.2008 р., реєстраційний номер: 20840843. 04.10.2013 р. між територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю., відповідно до якого «Покупець» купив індивідуальне визначене майно комунальної власності у вигляді 2/5 частин нежитлових приміщень першого поверху, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , які складаються з кабінету - 11, площею 21,9 кв.м, кабінету - 12, площею 10,6 кв.м, кабінету - 13, площею 6,8 кв.м, загальною площею 39,3 кв.м. Отже у власності територіальної громади м. Одеси залишилась частина нежитлових заміщень загальною площею 58,6 кв.м. 
В подальшому, як стало відомо Департаменту на підставі підробленого дубліката свідоцтва про право власності на житло - квартири, площею 43,5 кв.м, що розташована за - адресою: АДРЕСА_1 виданого 05.11.2007 року № 19-12137 та дубліката розпорядження, серія та номер 139259, виданого 05.11.2007 р. управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відповідний запис про право власності на квартиру АДРЕСА_4 за вищевказаною адресою за ОСОБА_2 . При цьому, як стало відомо департаменту комунальної власності Одеської міської ради з листа департаменту міського господарства Одеської міської ради від 05.06.2018 року № 01-14/2036 дублікат свідоцтва про право власності від 05.11.2007 року № 19-12137 та дублікат розпорядження, серія та номер 139259, виданий 05.11.2007 р. на квартиру АДРЕСА_5 , управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради (нині департамент міського господарства Одеської міської ради) не видавалися, згідно з архівною базою даних КП «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради квартира, розташована за вищевказаною адресою, не приватизована. Первісне набуття права власності відбулось на підставі підроблених документів, що підтверджується наявним в матеріалах справи листом Департаменту міського господарства Одеської міської ради. Відповідно до Положення про Адресний реєстр міста Одеси, затвердженого рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 28.07.2009 року № 809, адресний реєстр м. Одеси - це реєстр електронних даних, які містять відомості про адреси об`єктів нерухомого майна, розташованих на території міста Одеси. Листом від 12.09.2019 року КП «Право» повідомило, що квартира АДРЕСА_6 в адресному реєстрі міста Одеса відсутня. Листом від 21.03.2019 року КП «ЖКС «Черьомушки» повідомило, що в бухгалтерській базі даних, квартира АДРЕСА_6 . Філатова відсутня. Отже, спірне нежитлове приміщення не виділялося в окрему квартиру, відсутні будь-які документи, які б свідчили про існування окремо виділеної вищевказаної квартири АДРЕСА_4 . Однак спірне нежитлове приміщення і квартира АДРЕСА_4 є ідентичними. Квартира АДРЕСА_6 в експлуатацію не вводилася, а тому як об`єкт нерухомості у встановленому Законом порядку не створювалася. Відомості по даному факту було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018160470001717 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України. Право власності ОСОБА_1 похідне від право власності на це приміщення ОСОБА_2 , який в свою чергу не набував у встановленому законом порядку право власності на це приміщення. Таким чином, позовні вимоги щодо віндикації та усунення перешкод у користуванні спірним майном шляхом виселення підлягають задоволенню. Відповідача необхідно виселити із займаних нею приміщень, які належать територіальній громаді м. Одеси. Відповідні обставини стали причиною звернення до суду з відповідним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 20 жовтня 2021 року ухвалено у задоволенні позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, скасування запису про державну реєстрацію, треті особи, які не заявляють самостійних вимог, – Одеська міська рада, ОСОБА_2 , - відмовити.

Рішення суду мотивовано тим, що набуття права власності на спірне приміщення, квартиру АДРЕСА_6 ОСОБА_2 , відбулось на підставі підроблених документів, відомості по даному факту було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018160470001717 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченою ч. 2 ст. 191 КК України, однак, матеріали справи не містять результатів відповідного розгляду кримінальної справи, та винних осіб не притягнуто до кримінальної відповідальності. Тому, представником позивача не доведені обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Департамент комунальної власності Одеської міської ради подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив прийняти постанову, якою рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20.10.2022 року у справі № 521/12336/18 за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 третя особа — Одеська міська рада про витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, та скасування запису про державну реєстрацію - скасувати.
Постановити нове рішення, яким позовні вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 третя особа — Одеська міська рада про витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, та скасування запису про державну реєстрацію задовольнити в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу 

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що нежитлові приміщення площею 58.6 кв.м, які є частиною нежитлових приміщень загальною площею 97,9 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 на теперішній час є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської що підтверджується свідоцтвом про право власності від 30.10.2008 № НОМЕР_2 та яке належним чином було зареєстровано в реєстрі речових прав на нерухоме майно 07.11.2008 (реєстраційний номер: 20840843).
Рішення щодо відчуження зазначеного об`єкта нерухомого майна комунальної власності Територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради не приймалось, право власності не оскаржувалось іншими особами та на теперішній час не є скасованим.
Тому, наявність реєстрації права приватної власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_6 яке є тотожною з нежитловими приміщеннями комунальної власності призводить до порушення майнових прав територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради оскільки виключає можливість володіння, користування та розпорядження майном.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.
Представником ДКВ ОМР подана заява про розгляд апеляційної скарги без їх участі, зауважує, що доводи та вимоги апеляційної скарги ДКВ ОМР підтримує в повному обсязі.
ОМР повідомлені, шляхом надсилання судової повістки до електронного кабінету, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу.
Судові повістки надіслані ОСОБА_1 повертались на адресу суду з позначкою “адресат відсутній за вказаною адресою”.
У пункті 99-1 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270 (далі - Правила), передбачено, що рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за зазначеною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка». Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», працівник поштового зв`язку робить позначку «Адресат відсутній за вказаною адресою», яка засвідчується підписом з проставленням відбитка календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.
Працівником АТ «Укрпошта» на довідці про причини повернення зроблено позначку «Адресат відсутній за вказаною адресою» та засвідчено його підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля, що свідчить про дотримання вимог пункту 99-1 Правил, тому у суду апеляційної інстанції не було підстав не враховувати причини повернення до суду судової повістки під час вирішення питання про повідомлення заявниці про дату, час та місце розгляду справи судом апеляційної інстанції, а також про можливість розглядати справу за відсутності відповідача.
За змістом пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі.
Тож, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18 та постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі №814/1469/17, від 01 квітня 2021 року у справі № 826/20408/14, від 09 липня 2020 року у справі № 751/4890/19), від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20.
Відповідно до відповіді з ЄДДР ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_7 , що на даний час є тимчасово окупованою територією, а тому відповідно до ст. 12-1 Закону «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», судом розміщено для ОСОБА_1 виклик на порталі «Судова влада України».
З наведеного можна зробити висновок, що ОСОБА_1 відповідно до процесуального закону вважається належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи судом апеляційної інстанції, та її не явка не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, тривалий час перебування справи на розгляді, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

На підставі свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення першого поверху № 119 від 30.10.2008р., об`єкт, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в цілому належить територіальній громаді міста Одеси, в особі Одеської міської ради, на праві комунальної власності. Об`єкт в цілому складається з приміщень, загальною площею 97,9 кв.м, основною площею 76,7 кв.м, відображених у технічному паспорті від 08.01.2008р. Свідоцтво видане на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 25.09.2008р. № 1068.
Вищезазначене підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого 07.11.2008р. КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості».
04.10.2013 р. між територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю., відповідно до якого «Покупець» купив індивідуальне визначене майно комунальної власності у вигляді 2/5 частин нежитлових приміщень першого поверху, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , які складаються з кабінету -11, площею 21,9 кв.м, кабінету -12, площею 10,6 кв.м, кабінету-13, площею 6,8 кв.м, загальною площею 39,3 кв.м.
У власності територіальної громади м. Одеси залишилась частина нежитлових заміщень загальною площею 58,6 кв.м.
22 березня 2018 року ОСОБА_4 набула у власність шляхом придбання у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_6 , загальною площею 43,5 кв.м, на підставі договору купівлі-продажу від 22.04.2018, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С. зареєстрованим в реєстрі за № 514.
Відповідно до п. 2 вищевказаного Договору відчужувана квартири належить ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 15.09.1999 року Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради згідно з Розпорядження від 15.09.1999 року № 139259, зареєстровано і записано у реєстрову книгу за № 19-12137, дублікати яких видані 05.11.2007 року Управлінням житлово- комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради. Крім того право власності ОСОБА_2 на вищевказану квартиру зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15.03.2018 року, реєстраційний номер об`єкта «нерухомого майна: 1507960651101 номер запису про право власності Продавця: 15269203, згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданим 16.03.2018 року Державним реєстратором прав на нерухоме майно Комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне Бюро державної реєстрації», Одеська область Бондар О.М.
Листом Департаменту міського господарства Одеської міської ради від 05.06.2018 р. № 01-14/2036, повідомлено, що дублікат свідоцтва про право власності від 05.11.2007 року № НОМЕР_3 та дублікат розпорядження, серія та номер 139259, виданий 05.11.2007 р. на квартиру АДРЕСА_5 , Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради ( який нині є Департаментом міського господарства Одеської міської ради) не видавалися, згідно з архівною базою даних КП «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради квартира, розташована за вищевказаною адресою, не приватизована.
Листом від 12.09.2019 року КП «Право» повідомило, що квартира АДРЕСА_6 в адресному реєстрі міста Одеса відсутня.
Листом від 21.03.2019 року КП «ЖКС «Черьомушки» повідомило, що в бухгалтерській базі даних квартира АДРЕСА_6 . Філтова відсутня.
Відповідно до листа КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 23.09.2019р. № 6055-12/185, вбачається, що частина нежитлових приміщень, загальною площею 97,9 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які реєстровані за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 30.10.2008 року серія САС № 193166, зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 07.11.2008 року реєстраційний номер: 20840843, які відображені у технічному паспорті, виданому КП «ОМБТІ та РОН» 08.01.2008 року під номерами: 1, площею 10,0 кв.м, 2, площею 1,0 кв.м, 3, площею 2,1 кв.м, 4, площею 6,0 кв.м, 5, площею 11,4 кв.м, 6, площею 0,4 кв.м, 7, площею 0,4 кв.м, 8, площею 12,4 кв.м, 9, площею 1,3 кв.м, - є тотожними квартирі АДРЕСА_5 .
Відомості по даному факту були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018160470001717 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України.

Рух справи

17.02.2022 року на адресу Одеського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2022 року.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.02.2022 року, по даній справі визначено склад суду, а саме: головуючий суддя: Гірняк Л.А., судді учасники колегії: Сегеда С.М., Комлева О.С..
Відповідно до довідки № 48д, суддя Гірняк Л.А. перебуває на лікарняному з 01 березня 2022 року, а з 14 березня по 07 квітня 2022 року буде перебувати у відпустці.
Відповідно до довідки №65д суддя ОСОБА_5 перебуває у відпустці з 08 квітня по 12 травня 2022 року.
Відповідно до довідки № 81 д суддя ОСОБА_5 приступила до виконання своїх посадових обов`язків з 03 травня 2022 року.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.05.2022 року апеляційну скарга Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.07.2022 року апеляційну скарга Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, повторно залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08.08.2022 року клопотання Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про поновлення строку задоволено, поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.11.2022 року підготовка справи до судового розгляду в апеляційній інстанції вважається закінченою, справу призначено до розгляду.
Рішенням Вищої ради правосуддя № 126/0/15-23 від 21.02.2023 року суддю ОСОБА_5 звільнено у відставку з посади судді.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.03.2023 року, головуючим по справі визначено суддю Карташова О.Ю..
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.04.2023 року призначено справу до апеляційного розгляду.
Відповідно до розпорядження № 4098 від 18.05.2023 року, у зв`язку із зайнятістю суддів Сегеди С.М. та Комлевої О.С. в інших судових засіданнях складу постійно діючої колегії суддів, здійснено повторний автоматизований справи між суддями, здійснено заміну суддів учасників колегії.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.05.2023 року, до складу учасників колегії по справі визначено суддів Кострицького В.В. та Коновалову В.А.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14)).
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до статті 1 якого передбачено право к ожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.Попередні положення, однак, ніяким чином не обмежують право держави запроваджувати такі закони, які на її думку необхідні для здійснення контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків або інших зборів чи штрафів.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання – пропорційним легітимній меті.
Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до частини першої статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах.
Ефективним способом захисту права неволодіючого власника майна до володіючого, на його думку, невласника є звернення з віндикаційним позовом, тобто з позовом про витребування майна (пункт 6.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19)).
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.
При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.
Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).
Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).
Право власника витребувати своє майно у всіх випадках і без будь-яких обмежень при володінні цим майном набувачем без правових підстав, тобто недобросовісним набувачем, передбачено статтею 387 ЦК України, а право власника витребувати своє майно від добросовісного набувача передбачено у статті 388 ЦК України і є обмеженим.
Такий правовий висновок неодноразово висловлений Верховним Судом України в постановах від 06 грудня 2010 року у справі № 3-13г10, від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15, від 21 грудня 2016 року у справі 1522/25684/12 та інших.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 7 Конституції України в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.
Відповідно до ст. 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів декількох сіл, селища та міста самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції та законів України.
Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
Відповідно до частини першої статті 10 та частини десятої статті 59 вищевказаного Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, які представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. При цьому акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів невідповідності Конституції або законам України визначаються незаконними в судовому порядку.
Крім того, саме органи місцевого самоврядування згідно із частиною 5 статті 60 цього Закону здійснюють від імені та в інтересах територіальних громад правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.
Відповідно до п. 1.1. та п. 1.2. Положення Про департамент комунальної власності Одеської міської ради, що затверджене рішенням Одеської міської ради від 19.02.2013 р. № 2752-У1, департамент комунальної власності Одеської міської ради є виконавчим органом Одеської міської ради. Департамент наділяється міською радою повноваженнями щодо управління комунальною власністю територіальної громади міста.
Відповідно до п. 2.6. Положення про департамент комунальної власності Одеської міської ради (надалі - Положення) одним із основних завдань Департаменту є організація претензійно-позовної роботи. У встановленому порядку здійснює захист прав та інтересів територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради в усіх судових органах з питань, що віднесені до компетенції Департаменту.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування . Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Приписами ч. 1 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до фактичних обставин справи встановлено, що нежитлові приміщення загальною площею 97,9 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси, які відповідно до розпорядженням міського голови від 28.01.2003 року № 97 були передані в оперативне управління ДЕЗ «Черьомушки» та в подальшому було виділені для розміщення 5-ої дільниці КП «ЖКС «Черьомушки».
На підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 25.09.2008 р. № 1068 було видано свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 30.10.2008 р. серія НОМЕР_2 , яке належним чином було зареєстровано в реєстрі речових прав на нерухоме майно 07.11.2008 р., реєстраційний номер: 20840843.
04.10.2013 р. між територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю., відповідно до якого «Покупець» купив індивідуальне визначене майно комунальної власності у вигляді 2/5 частин нежитлових приміщень першого поверху, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , які складаються з кабінету -11 площею 21,9 кв.м, кабінету -12 площею 10,6 кв.м, кабінету-13 площею 6,8 кв.м, загальною площею 39,3 кв.м.
Отже у власності територіальної громади м. Одеси залишилась частина нежитлових приміщень загальною площею 58,6 кв.м.

22 березня 2018 року ОСОБА_4 набула у власність шляхом придбання у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_6 , загальною площею 43,5 кв.м, на підставі договору купівлі-продажу від 22.04.2018, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С. зареєстрованим в реєстрі за № 514.

Разом з цим, колегія суддів констатує, що переглядом справи встановлено, що запис про право власності на квартиру АДРЕСА_6 за ОСОБА_2 , до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено на підставі підробленого свідоцтва про право власності на житло від 05.11.2007 року № НОМЕР_3 та дубліката розпорядження, серія та номер 139259, виданого 05.11.2007 р. управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради.
При цьому, згідно листа Департаменту міського господарства Одеської міської ради від 05.06.2018 року № 01-14/2036 свідоцтво про право власності від 05.11.2007 року № НОМЕР_3 та дублікат розпорядження, серія та номер 139259, виданий 05.11.2007 р. на квартиру АДРЕСА_6 управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради (нині департамент міського господарства Одеської міської ради) не видавалися, згідно з архівною базою даних КП «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради квартира, розташована за вищевказаною адресою, не приватизована.
Квартира АДРЕСА_6 в експлуатацію не вводилася, а тому як об`єкт нерухомості у встановленому Законом порядку не створювалася.
Відомості по даному факту було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018160470001717 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченою ч. 2 ст. 191 КК України.
Відповідно до Положення про Адресний реєстр міста Одеси, затвердженого рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 28.07.2009 року № 809, адресний реєстр м. Одеси - це реєстр електронних даних, які містять відомості про адреси об`єктів нерухомого майна, розташованих на території міста Одеси (п. 1.1.).
Листом від 12.09.2019 року КП «Право» повідомило, що квартира АДРЕСА_6 в адресному реєстрі міста Одеса відсутня.
Листом від 21.03.2019 року КП «ЖКС «Черьомушки» повідомило, що в бухгалтерській базі даних квартира АДРЕСА_6 . Філатоова відсутня.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до листа КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 23.09.2019р. № 6055-12/185, вбачається, що частина нежитлових приміщень, загальною площею 97,9 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які реєстровані за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 30.10.2008 серії НОМЕР_2 , зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 07.11.2008 року реєстраційний номер: 20840843, які відображені у технічному паспорті, виданому КП ОМБТІ та РОН 08.01.2008 року під номерами: 1 площею 10,0 кв.м, 2 площею 1,0 кв.м, 3 площею 2,1 кв.м, 4 площею 6,0 кв.м, 5 площею 11,4 кв.м, 6 площею 0,4 кв.м, 7 площею 0,4 кв.м, 8 площею 12,4 кв.м, 9 площею 1,3 кв.м, - є тотожними квартирі АДРЕСА_5 .

Отже, за встановлених обставин, колегія суддів дійшла висновку, про те, що Департамент комунальної власності Одеської міської ради належними та допустимими доказами довів наявність у нього права власності на нерухоме майно, яке належить на праві власності відповідачеві, і тотожності цього майна з майном, що належить позивачеві.

Відтак, є встановленим належність спірного нежитлового приміщення на праві комунальної власності територіальній громаді міста Одеси в особі міської ради, а тому висновок суду про відмову у задоволенні позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння, є неправильним, у зв`язку з чим зазначену позовну вимогу слід задовольнити.

Так, набуття права власності ОСОБА_2 на спірне приміщення, квартиру АДРЕСА_6 , відбулось на підставі підроблених документів. Таким чином, останній не набував у встановленому законом порядку право власності на це приміщення.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

З урахуванням викладених вище норм права, враховуючи обставини які склались у даній справі та на які вказують наявні матеріали та докази, заявлені Департаментом позовні вимоги про витребування (віндикаційний позов) є належним способом захисту порушеного права Територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради в інтересах якої діє Департамент як власника спірного об`єкта нерухомого майна, а реалізація рішення суду у разі задоволення позовних вимог призведе до відновлення права користування, володіння та розпорядження майном, які наразі порушуються відповідачем.

Проте, вимога про скасування запису про державну реєстрацію, не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого володіння, а тому в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 94)).

Так, у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).
Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV). Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем.

З огляду на викладене, позовна вимога про скасування державного акту задоволенню не підлягає.

Також, не підлягає задоволенню позовна вимога про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що житловим законодавством не передбачено можливості виселення особи із нежитлового приміщення, адже такий спосіб захисту як виселення застосовуваний лише щодо житла.
Схожих висновків дійшов Верховний Суд у постанові 14 лютого 2018 року у справі № 344/16946/15-ц.

Щодо дотримання принципів правомірного втручання у право мирного володіння.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: перша - виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; друга - викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; третя - закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

За таких, обставин, у спірних правовідносинах загальний інтерес територіальної громади переважає приватний інтерес ОСОБА_1 у збереженні права на нежитлові приміщення.
Витребування у відповідачки нежитлових приміщень не порушує принципу пропорційності втручання у право мирного володіння майном.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

У зв`язку з наведеним, апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Рішення суду скасуванню з ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У відповідності до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Виходячи з наведених положень, колегія суддів вважає необхідним стягнути ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_4 на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради ЄДРПОУ 26302595 судові витрати в сумі — 5286 грн.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департамента комунальної власності Одеської міської ради задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 20 жовтня 2021 року скасувати та постановити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Витребувати від ОСОБА_1 нежитлові приміщення першого поверху, загальною площею 43,5 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

В іншій частині у задоволені позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_4 на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради ЄДРПОУ 26302595 судові витрати в сумі — 5286 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.
Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

В.В. Кострицький