ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2026 року Чернігів Справа № 620/13282/25

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Соломко І.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, 

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі – також позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі – також відповідач, ГУПФУ у Волинській області), в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ у Волинській області № 254150037344 від 14.10.2025 про відмову в призначенні пенсії;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи: з 27.02.1985 по 16.09.1985; з 08.09.1986 по 30.09.1996; з 02.10.1997 по 02.02.2004;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області прийняти до уваги висновок ЦЛКК № 131 від 12.02.2025 про наявність медичних показань для встановлення дитині інвалідності до шестирічного віку визначення права на призначення пенсії відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 06.10.2025 про призначення пенсії за віком відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та прийняти рішення з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.
Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначила, що при досягненні 60 річного віку звернулась до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та додала необхідні документи. За результатами розгляду цих документів відповідачем прийнято рішення про відмову, посилаючись на відсутність необхідного страхового стажу та документів, які підтверджують факт виховання дитини з інвалідністю до шестирічного віку. Водночас з такими мотивами позивач не погоджується, оскільки її дочка має медичні показання для визнання її дитиною – інвалідом до досягнення шестирічного віку, що підтверджується висновком ЦЛКК № 131, оформленого протоколом № 13 від 12.02.2025, а правильність внесення відомостей до трудової книжки покладається саме на власника, а не на працівника. Отже, не призначення пенсії позивачу з цих мотивів порушує її права на соціальний захист.
15.12.2025 ухвалою суду провадження у справі відкрито, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Відповідач подав відзив, у якому позовні вимоги не визнав, зазначив, що розглянувши заяву позивача з доданими до неї документами, рішенням відповідача від 14.10.2025 відмовлено в призначенні їй пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу та документів на підтвердження наявності права на пенсійну виплату.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
Позивач є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , наявної в матеріалах справи.
ОСОБА_2 є дитиною, яка мала медичні показання для встановлення інвалідності до шестирічного віку, що підтверджується висновком ЦЛКК № 131, оформленого протоколом від 12.02.2025 № 13, виданий Комунальним некомерційним підприємством «Сімейна поліклініка» Чернігівської міської ради. 
Зміна прізвища позивача « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 » підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового стану про шлюб № 00053911236 від 01.10.2025, копія якого міститься в матеріалах справи. 
Як видно із матеріалів справи та відомостей трудових книжок позивача, копії яких містяться в матеріалах справи, у спірні періоди з 27.02.1985 по 16.09.1985, з 08.09.1986 по 30.09.1996, з 02.10.1997 по 02.02.2004 позивач працювала в Чернігівському історичному музеї, тресті Чернігівпромбуд», ТОВ «Хіммаш-Технологія».
06.10.2025, при досягненні 60 річного віку, позивач звернулась до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії, до якої додала документи: ІПН, заяву про призначення/перерахунок пенсії, паспорт, диплом (свідоцтво, атестат) про навчання (Довідка), довідку про взяття на облік ВПО, довідку про відкритий рахунок в банку, довідку про зміну назви організації (Наказ №30), довідку про прийняття на роботу (навчання), паспорт дитини, свідоцтво про народження дітей, свідоцтво про зміну прізвища, імені по батькові, свідоцтво про шлюб, трудову книжку. 
Рішенням ГУ ПФУ у Волинській області №254150037344 від 14.10.2025, посилаючись на положення ст. 26 Закону та п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», позивачу відмовлено у призначенні пенсії з мотивів відсутності необхідного страхового стажу та документів, які підтверджують факт виховання дитини з інвалідністю до шестирічного віку.
Так, у спірному рішенні вказано:
- не зараховано періоди роботи згідно із трудовою книжкою НОМЕР_2 від 27.02.1985 (1. 27.03.1985-31.08.1985, оскільки наявне виправлення дата наказу про звільнення, не завірене належним чином. 2. 08.09.1986-30.09.1996, оскільки відсутня інформація про перейменування організації «Чернігівпромбуд» в «Об`єднання «Чернігівбуд». 3. 02.10.1997-02.02.2004, оскільки відсутня інформація про сплату страхових внесків згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу форми ОК-5 від 06.10.2025);
- не враховано довідки від 13.01.2025 № 1 (щодо періоду роботи з 27.02.1985 по 16.09.1985, оскільки зазначено прізвище « ОСОБА_5 », що не відповідає прізвищу « ОСОБА_3 », згідно свідоцтва про зміну прізвища, імені, по батькові НОМЕР_3 від 31.08.2000);
- для підтвердження факту визнання: особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю, не прийнято до уваги висновок ЦЛКК від 12.02.2025 №131 на дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки не відповідає Порядку № 22-1, а саме відсутня інформація, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку. Крім того відсутні документи, про визнання дитини заявниці особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю, як передбачено Порядком № 22-1. Також зазначено, що пенсійний вік позивача становить 60 років, необхідних страховий стаж – не менше 32 років. Роз`яснено право на подання скарги на вказане рішення в порядку Закону України «Про адміністративну процедуру».
Вважаючи спірне рішення протиправним позивач звернулась до суду з відповідним позовом. 
Надаючи нормативно-правову оцінку відносинам, що склались між сторонами, суд зазначає таке.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями ст. 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Частиною 1 ст.9 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Статтею 10 вказаного Закону встановлено, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Особі, яка має право на довічну пенсію, призначається один з видів довічної пенсії за її вибором.
Відповідно до ст.26 Закону 1058-IV за загальним правилом особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності відповідного страхового стажу, визначеного у даній статті.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.115 Закону №1058-IV право на призначення дострокової пенсії за віком мають жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства та тяжко хворих дітей, яким не встановлено інвалідність, які виховали їх до досягнення зазначеного віку, - після досягнення віку 50 років та за наявності не менше ніж 15 років страхового стажу. При цьому особами з інвалідністю з дитинства вважаються також діти з інвалідністю віком до 18 років.
За змістом ч.1, ч. 2 ст. 5 Закону № 1058 цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
Виключно цим Законом визначаються: види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат.
Згідно із ч.1, ч. 2 ст. 24 Закону №1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина 4 статті 24 Закону №1058).
Щодо неприйняття відповідачем до уваги висновку ЦЛКК № 131, оформленого протоколом № 13, (не відповідає Порядку № 22-1, відсутня інформація, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку) то суд зазначає, що вказаний висновок у повній мірі надає можливість ідентифікувати особу, якій встановлено інвалідність з дитинства та підтвердити факт, що інвалідність встановлена саме ОСОБА_2 , та підтверджується і медичними висновками. Крім того, норми закону не містять таких застережень. В законі визначена лише вимога про виховання такої дитини до шести років.
Відтак, визначальною умовою для призначення пенсії за віком, як матері інваліда є виховання до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства.
Тобто, при вирішенні питання про наявність права на призначення такого виду пенсії враховується не тлумачення поняття «інвалід з дитинства», а момент настання медичних показань для встановлення інвалідності.
Призначення та перерахунок пенсій в органах Пенсійного фонду України проводиться у відповідності до вимог Закону України № 1058-IV від 09.07.2003 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 року в редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 № 13-1 (далі -Порядок № 22-1).
Загальний підхід до змістовного наповнення поняття особа з інвалідністю установлюється ст. 2 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», а також ст.1 Закону України від 06.10.2005 №2961-ІV «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» (надалі - Закон №2961-ІV).
Відповідно до абз. 3 ст. 1 Закону №2961-ІV дитина з інвалідністю - особа до досягнення нею повноліття (віком до 18 років) зі стійким обмеженням життєдіяльності, якій у порядку, визначеному законодавством, встановлено інвалідність.
Згідно із ч. 12 ст. 7 Закону №2961-ІV положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів затверджується Кабінетом Міністрів України. Серед повноважень лікарсько-консультативних комісій, визначених «Положенням про лікарсько-консультативну комісію», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.11.2013 №917, передбачено надання висновку, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку.
Тобто, такий висновок ЛКК дає можливість опосередковано підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини-інваліда до досягнення шестирічного віку, як це передбачено положеннями Закону №1058-IV. Встановлення органами медико-соціальної експертної комісії інвалідності після досягнення такою дитиною шестирічного віку в певній мірі ставить під сумнів факт виховання матір`ю до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань.
Зі змісту абзацу 4 пункту 3 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-ІV убачається, що пільга, пов`язана зі зменшенням жінкам пільгового віку та страхового стажу, установлювалася лише тим матерям інвалідів з дитинства та дітей інвалідів до 16 років, які виховували їх за підтвердженого стану інвалідності на момент досягнення дитиною 6 років.
Отже, для призначення пенсії на підставі Закону № 1058-IV має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15.05.2019 у справі №330/2181/16-а підтримала позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 27.05.2014 у справі № 21-133а14, що мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України №1058-ІV, у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.
Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 встановлено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи про народження дитини, виховання її до шестирічного віку, про визнання дитини заявника особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю (при призначенні пенсії згідно з абз. першим п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону).
Згідно із пп. 5 п. 2.1 розділу II Порядку № 22-1 «Документи, необхідні для призначення, перерахунку пенсій, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду на інший», до заяви про призначення пенсії за віком, як матері інваліда з дитинства, додаються ще такі документи: документи про народження дитини, виховання її до шестирічного віку, про визнання дитини заявника інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом.
Пунктом 2.18 Порядку № 22-1, передбачено, що визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/ або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою 18-ти років (висновок про час настання інвалідності).
Якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.
Тобто, такий висновок дає можливість опосередковано підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини-інваліда до досягнення шестирічного віку, як це передбачено положеннями Закону №1058-IV.
У справі, що розглядається, суд встановив, що донька позивача ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 визнана дитиною-інвалідом до 6 років (08.04.1992) та мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, що підтверджується висновком ЦЛКК №131, оформленого протоколом № 13 від 12.02.202, а також копією пенсійного посвідчення, наявних в матеріалах справи.
Суд враховує висновки Верховного Суду викладені у поставі від 31.07.2018 у справі № 501/2838/16 та від 14.02.2019 у справі № 216/2437/16, в яких Суд зауважив на тому, що ненадання позивачем усіх документів, необхідних для призначення пенсії не є підставою для відмови у призначенні відповідної пенсії.
З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, суд дійшов висновку щодо протиправності рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та наявності підстав для його скасування.
Щодо недоліків у відомостях трудової книжки позивача та неврахування довідок.
Положеннями ст. 62 Закону №1788-XII та пункту 1 Порядку №637 визначено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Отже, зміст наведених норм дає підстави стверджувати, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються інші документи.
Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, а тому вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист в частині призначення пенсії за віком.
Органом Пенсійного фонду не враховано, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Аналогічну позицію викладено в постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 754/14898/15-а та від 10 грудня 2020 року у справі №195/851/17 (2-а/195/161/17).
Таким чином, суд зазначає, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення спірних періодів роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.
Суд враховує, що не зарахування спірного стажу позивача буде суперечити принципу правової визначеності, оскільки в п.3.1 Рішення Конституційного Суду України (Справа №1-25/2010 від 29.06.2010 року) зазначено, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.
Суд вважає, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
Відсутність повної інформації у трудовій книжці, допущені працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки, не може бути підставою для виключення певного періоду роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення та належний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства.
Доказів, які б спростовували спірний період трудової діяльності позивача, як і доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці щодо вказаного періоду роботи позивача, відповідачем суду не надано.
В контексті вищевикладеного, суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
При цьому, суд зазначає, що у відповідності до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про адміністративну процедуру» саме адміністративний орган - відповідач, зобов`язаний встановлювати обставини, що мають значення для вирішення справи, і за необхідності збирати для цього документи та інші докази з власної ініціативи, зокрема щодо підтвердження періодів діяльності, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсій.
Отже, відповідач, маючи сумніви щодо зарахування до стажу позивача спірного періоду, враховуючи конкретні обставини цієї справи, мав витребувати у відповідних архівних установах додаткові документи.
Втім, відповідач не реалізував надані йому дискреційні повноваження, не розглянув по суті питання та не прийняв мотивованого рішення.
Щодо вимог зобов`язального характеру.
Згідно із ч.1 ст. 44 Закону №1058-IV заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Відповідно до п. 1.1 розділу І Порядку №22-1 заява про призначення пенсії подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб.
Згідно із п. 4.2 розділу IV Порядку №22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає (перераховує) пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Пунктом 4.3. розділу IV Порядку №22-1 визначено, що рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.
Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.
За приписами п. 4.10 розділу IV Порядку №22-1 після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.
Аналіз наведених вище положень Порядку №22-1 свідчить про наступне: - сутність принципу екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, який формуватиме електронну пенсійну справу та розглядатиме по суті заяву про призначення пенсії, незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території; - після опрацювання електронної пенсійної справи та прийняття рішення за наслідками розгляду заяви про призначення пенсії структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, (тобто територіального органу Пенсійного фонду України), визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу органу, що призначає пенсію, (тобто територіальному органу Пенсійного фонду України), за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії (п.4.10); - виплату пенсії проводить орган, що призначає пенсію, (тобто територіальний орган Пенсійного фонду України) за місцем фактичного проживання/перебування особи.
Так, у межах спірних правовідносин заява позивача про призначення пенсії за віком відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону №1058 розглянута за принципом екстериторіальності ГУ ПФУ у Волинській області та за результатом її розгляду прийняте спірне рішення.
Отже, суд дійшов висновку про необхідність зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи: з 27.02.1985 по 16.09.1985; з 08.09.1986 по 30.09.1996; з 02.10.1997 по 02.02.2004, врахувати висновок ЦЛКК № 131, оформлений протоколом № 13 від 12.02.2025, про наявність у ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , медичних показань для встановлення інвалідності до шестирічного віку, для призначення ОСОБА_1 пенсії відповідно до п. 3 ч.1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 06.10.2025 про призначення пенсії за віком відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та прийняти рішення з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.
При цьому, суд звертає увагу на ті обставини, що відповідно до правил п.41 «Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно з положеннями ч.1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
На підставі викладеного, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог повністю.
Відповідно до ч.1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Тому, на користь позивача підлягає стягненню, сплачений ним при поданні позовної заяви, судовий збір в розмірі 986,44 грн. 
Керуючись ст. ст.139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області № 254150037344 від 14.10.2025 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 .
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи: з 27.02.1985 по 16.09.1985; з 08.09.1986 по 30.09.1996; з 02.10.1997 по 02.02.2004.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області врахувати висновок ЦЛКК № 131, оформлений протоколом № 13 від 12.02.2025, про наявність у ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , медичних показань для встановлення інвалідності до шестирічного віку, для призначення ОСОБА_1 пенсії відповідно до пункту 3 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 06.10.2025 про призначення пенсії за віком відповідно до пункту 3 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та прийняти рішення з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 986,44 грн (дев`ятсот вісімдесят шість гривень 44 коп), сплачений відповідно до квитанції від 19.11.2025.
Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. 
Позивач: ОСОБА_1 АДРЕСА_1 рнокпп НОМЕР_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області вул. Кравчука, 22В,м. Луцьк,Волинська обл., Луцький р-н,43026 код ЄДРПОУ 13358826. 
Повний текст рішення виготовлено 17 лютого 2026 року.

Суддя І.І. Соломко