Справа № 302/620/25 
Провадження № 2/302/29/26 
Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2026 року селище Міжгір`я

Міжгірський районний суд Закарпатської області 
в складі: головуючого судді Повідайчик О.І.,
за участі:
секретаря судового засідання Куруц В.І.,
представника позивача адвоката Гончарова В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань с-ща Міжгір`я цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Нижньостуденівської гімназії Пилипецької сільської ради Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Пилипецька сільська рада Хустського району Закарпатської області, про припинення права користування частиною земельної ділянки,
В С Т А Н О В И В :
13 травня 2025 року до Міжгірського районного суду Закарпатської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач), подана в його інтересах представником - адвокатом Гончаровим Валентином Вікторовичем, до Нижньостуденівської гімназії Пилипецької сільської ради Закарпатської області (далі - Нижньостуденівська гімназія, гімназія, відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Пилипецька сільська рада (далі - 3-тя особа, сільська рада, рада) про припинення права користування частиною земельної ділянки. 
Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 14.05.2025 було відкрито провадження у справі та призначено в ній підготовче засідання.
Підготовче засідання неодноразово відкладалось з метою забезпечення підготовки до розгляду справи та виконання завдань підготовчого провадження.
01 вересня 2025 року відповідачем Нижньостуденівською гімназією Пилипецької сільської ради Закарпатської області до суду було подано відзив на позовну заяву. У зв`язку з пропуском установленого судом строку на подання відзиву судом було долучено його до матеріалів справи як письмове пояснення, яке відображає позицію сторони в справі.
02 вересня 2025 року підготовче провадження в справу було закрито та призначено справу до розгляду на 30 вересня 2025 року.
Внаслідок процесуальної поведінки учасників судові засідання в справі декілька разів відкладались.
В судовому засіданні представник позивача Гончаров В.В. з`явився, наполягав на задоволенні позовних вимог, з підстав викладених у позовній заяві. Ствердив, що позивач неодноразово звертався до відповідача для врегулювання питання в добровільному порядку, проте безрезультатно. Заявив про стягнення з відповідача понесених судових витрат, при цьому повідомив, що хоча такі й підтверджуються документально, оскільки фактично понесені позивачем - не заперечуватиме проти їх зменшення на розсуд суду, з врахуванням неприбуткового статусу відповідача.
Відповідач Нижньостуденівська гімназія Пилипецької сільської ради Закарпатської області явку представника в судове засідання в черговий раз не забезпечила, про час і місце проведення судового засідання була повідомлена належним чином. У відзиві на позов від 01.09.2025, поданий з пропуском установленого судом процесуального строку, який враховується судом як правова позиція відповідача по суті справи, останній просить відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування своєї позиції відповідач зазначає, що гімназія є постійним користувачем земельної ділянки, а тому не може вчиняти будь-яких дій щодо розпорядження нею. Аналогічну позицію відповідач виклав у листі від 18.03.2026.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Пилипецька сільська рада явку представника в судове засідання в черговий раз не забезпечила, про час і місце судового засідання була повідомлена належним чином. Заявою від 01.09.2025 сільська рада просила справу розглядати без участі її представника в судовому засіданні, зазначила, що підтримує відзив Нижньостуденівської гімназії Пилипецької сільської ради про відмову в задоволенні позову. Аналогічну позицію сільська рада виклала в листі від 17.03.2026.
Вирішуючи наслідки неявки відповідача та третьої особи, суд враховує наступне.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain).
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).
Відповідно до зазначених правових позицій ЄСПЛ, як складової частини національного законодавства, з врахуванням предмету й підстав позову, враховуючи надання судом відповідачу й третій особі достатніх можливостей та значного періоду часу для ознайомлення з матеріалами справи, підготовки до участі в ній, можливості для збору й подання доказів, висловлення доводів, міркувань, заперечень чи зауважень, враховуючи незабезпечення ними явки в жодне з призначених судових засідань, при належному й своєчасному повідомленні про їх проведення, та беручи до уваги клопотання представника позивача про розгляд справи без його участі - суд дійшов висновку про проведення судового розгляду за відсутності відповідача й третьої особи та їх представників.
З`ясувавши позиції сторін, повно та всебічно розглянувши документи та матеріали на обґрунтування заявлених вимог та заперечень, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги й заперечення, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.
ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 26 серпня 2008 року, посвідченого того ж дня нотаріусом Міжгірської нотаріальної контори Шкелебей Л.В. (а.с. 10) купив і набув у власність 930/1000 (дев`ятсот тридцять тисячних) частин будівлі відокремленою площею 651,02 кв.м. від загальної площі будівлі 665,4 кв.м., яка розташована в с. Верхній Студений Хустського (раніше Міжгірського) району Закарпатської області. За доводами позивача інші 70/1000 частин приміщення належали Нижньостуденівській сільській раді Міжгірського району Закарпатської області, правонаступником якого є Пилипецька сільська рада. 
Право власності позивача, на підставі зазначеного договору, 26.08.2008 було зареєстровано Комунальним підприємством «Міжгірське бюро технічної інвентаризації» Міжгірської районної ради, що підтверджується витягом № 20010179 від 26.08.2008 (а.с. 11).
Зазначена будівля, значна частина якої перебуває у власності позивача, розміщена на земельній ділянці площею 0,5379 га, яка рішенням ІХ сесії ХХІІ скликання Нижньостуденівської сільської ради народних депутатів від 14 грудня 1995 року була передана в постійне користування Нижньостуденівській ЗОШ І-ІІІ ступенів, що підтверджується державним актом на право постійного користування землею серії ІІ-ЗК № 000961(а.с. 12, 13, 23). Факт перебування зазначеної земельної ділянки в постійному користуванні Нижньостуденівської гімназії Пилипецької сільської ради Закарпатської області (правонаступника ЗОШ) визнається обома сторонами (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).
В довідці Нижньостуденівської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 28.09.2017 № 1200 (а.с. 14) наявні відомості про належність земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 до комунальної форми власності, право розпорядження якою станом на дату довідки мала Нижньостуденівська сільська рада.
В довідці Нижньостуденівської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 28.09.2017 № 1198 (а.с. 15) наявні відомості про те, що 70/1000 частин об`єкта нерухомого майна нежитлового призначення за адресою с. Верхній Студений б/н, Міжгірського району Закарпатської області перебуває на балансі Нижньостуденівської сільської ради. 08 вересня 2013 року рішенням 20 сесії сільської ради 6 скликання № 04 вказаний об`єкт було передано в оперативне управління Міжгірському відділу охорони здоров`я (сектор охорони здоров`я РДА).
Рішенням 17 сесії 7 скликання Нижньостуденівської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 18 червня 2017 року № 12 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки гр. ОСОБА_1 » було надано дозвіл позивачу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в межах населеного пункту с. В.Студений за рахунок земель житлової та громадської забудови, для обслуговування будівлі в с. В.Студений ур. «Біля школи» Міжгірського району Закарпатської області, площею 0,1000 га.
Зазначені обставини також встановлені судовим рішенням - постановою Закарпатського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року в справі № 302/271/18.
Установленими фактичними обставинами достовірно доводиться, що з 26.08.2008 позивач є власником істотної частини будівлі 930/1000 (дев`ятсот тридцять тисячних) частин будівлі відокремленою площею 651,02 кв.м. від загальної площі будівлі 665,4 кв.м., яка розташована на земельній ділянці комунальної власності площею 0,5379 га. Право власності позивача учасниками справи під сумнів не ставилось, відомості про наявність спорів щодо нього за вказаний істотний період, з моменту набуття права власності по час розгляду цього спору судом, в матеріалах справи відсутні. Маючи на праві власності зазначену частину будівлі, яка є об`єктом нерухомості й розташована на частині земельної ділянки, позивач безумовно фактично користується й частиною ділянки, щонайменше - тією, на якій розміщений об`єкт власності. 
Водночас офіційно ОСОБА_1 не має жодних прав, зокрема й користування, навіть на частину земельної ділянки, на якій розташована належна йому на праві власності частина будівлі. Суд бере до уваги, що правопопередником Пилипецької сільської ради - Нижньостуденівською сільською радою Міжгірського району Закарпатської області було прийнято рішення від 18 червня 2017 року № 12 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки гр. ОСОБА_1 », яким було надано дозвіл позивачу на розроблення проекту землеустрою з метою вирішення правової долі ділянки, на якій розміщений належний позивачу об`єкт нерухомого майна. Як слідує з матеріалів справи - зазначене рішення не було реалізоване.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.
ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 26 серпня 2008 року купив і набув у власність 930/1000 (дев`ятсот тридцять тисячних) частин будівлі відокремленою площею 651,02 кв.м. від загальної площі будівлі 665,4 кв.м., яка розташована в с. Верхній Студений Хустського (раніше Міжгірського) району Закарпатської області.
Стаття 120 ЗК України в редакції, чинній станом на дату правочину, визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний із переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці.
У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди (частини перша, друга, четверта статті 120 ЗК України у відповідній редакції).
Разом із тим за відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у цій справі, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.
Під час застосування статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 01 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.
Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.
Така правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанови від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, провадження № 12-143гс18 (пункт 8.17); від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц, провадження № 14-458цс18 (пункт 61); від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц, провадження № 14-438цс19 (пункт 42)).
Крім того, у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20) Велика Палата Верховного Суду підтримала правовий висновок Верховного Суду України щодо застосування статті 120 ЗК України, викладений у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, визначивши, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно з виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується і випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Якщо сторони в договорі, спрямованому на відчуження будинку, не обумовили розміру земельної ділянки, на якій такий будинок розташований, то встановлення розміру здійснюється відповідно до нормативів, визначених у цій місцевості, та мети, з якою земельна ділянка використовується.
Вирішуючи цей спір суд бере до уваги, що земельна ділянка, на якій розміщений належний позивачу об`єкт нерухомого майна належить до комунальної власності Пилипецької сільської ради та перебуває в постійному користуванні Нижньостуденівської гімназії Пилипецької сільської ради Закарпатської області.
Пунктами «а» і «б» ст. 12 ЗК України встановлено, що розпорядження землями територіальних громад та передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу віднесено до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.
Згідно із ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 5 ст. 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
Пунктом 7 ст. 92 Конституції України визначено, що правовий режим власності визначається виключно законами України.
Пунктом «а» ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України визначено, що у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.
Органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності (ч. 5 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Згідно з п. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Сільські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання (стаття 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Виключно на пленарних засіданнях сільської ради відповідно до закону приймаються рішення щодо відчуження комунального майна та вирішуються питання регулювання земельних відносин (п. 30 і 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Статтею 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, зокрема, на землю.
З врахуванням положень ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України), право власності на земельну ділянку, і відповідно право з розпорядження нею, у тому числі щодо розгляду та вирішення питання про передачу її у власність або користування, відповідно до ст. 12, 122 Земельного кодексу України належить саме Пилипецькій сільській раді як особі, яка діє у відповідних правовідносинах від імені територіальної громади с. Пилипець.
Суд установив, що належний на праві власності позивачу об`єкт нерухомого майна в с. Верхній Студений Хустського (раніше Міжгірського) району Закарпатської області, розташований на земельній ділянці комунальної власності площею 0,5379 га, яка перебуває в постійному користуванні Нижньостуденівської гімназії.
Враховуючи установлені фактичні обставини щодо набуття позивачем права власності на 930/1000 (дев`ятсот тридцять тисячних) частин будівлі відокремленою площею 651,02 кв.м. від загальної площі будівлі 665,4 кв.м., беручи до уваги вказані норми законодавства та принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі суд висновує, що позивач має право на набуття у власність чи користування частини земельної ділянки, на якій розташована належна останньому будівля. Розпорядником зазначеної земельної ділянки є Пилипецька сільська рада. Проте реалізувати відповідні повноваження щодо передання ділянки або ж її частини у власність чи користування орган місцевого самоврядування, з врахуванням положень ч. 5 ст. 116 ЗК України, може тільки після припинення права користування нею.
Відповідно до п. е) ч. 1 ст. 141 ЗК України набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці є підставою для припинення права користування земельною ділянкою.
З висновку експерта за результатами проведеної судової земельно-технічної експертизи від 05.02.2026 № Е-0-/2026 (а.с. 151-173) слідує, що на земельній ділянці площею 0,5379 га, яка зазначена як земельна ділянка під № 3 у Державному акті на право постійного користування землею від 02.10.2023 серії ІІ-ЗК №000961 в с.Верхній Студений Хустського району Закарпатської області, окрім будівлі колишнього дитячого садка загальною площею 665,3 кв.м., також розташовано інші об`єкти нерухомого майна: будівлі гімназії, дві господарські будівлі та погріб.
Експертом визначено, що для розміщення й обслуговування належного на праві власності позивачу приміщення, що становить 930/1000 частин будівлі колишнього дитячого садка необхідна земельна ділянка площа якої може бути відмінною залежно від розмірів відступів від частини будівлі й способів облаштування під`їзду до неї, а також з врахуванням рішення Нижньостуденівської сільської ради від 18 червня 2017 року № 12. Експертом розроблено три варіанти розмірів земельної ділянки. 
За першою пропозицією експерт виходив із врахуванням мінімально необхідних відступів для обслуговування ділянки, відступів для облаштування автопарковки та забезпечення під`їзду до однієї сторони будівлі пожежного автомобіля та включення площі під самою будівлею. В цьому варіанті експерт пропонує виділити ділянку площею 500 кв. м. в межах точок 1-2-3-4-5-6-7-8-9-10-11-12-13-14-1, з наступними довжинами ліній між ними: 3,5м, 14,46м, 6,32м, 1,0м, 9,46м, 5,59м, 1,0м, 1,0м, 15,81м, 13,56м, 12,36м, 2,57м, 23,30м, 23,87м, відповідно до вказаних точок. 
За другою пропозицією експерт пропонує до вказаного у пропозиції № 1 додати можливість об`їзду будівлі пожежним автомобілем встановити відстань в розмірі 3,5 м від будівлі. Тобто передбачається облаштування ділянки за умови мінімально необхідних підступів для об`їзду ділянки, відступів для облаштування автопраковки, забезпечення під`їзду пожежного автомобіля з вулиці та включення площі під самою будівлею. В даному варіанті експертом пропонується виділити ділянку площею 715 кв.м., в межах точок 1-2-3-4-5-6-7-8-9-10-11-12-13-14-1, з наступними довжинами ліній між ними: 3,5м, 14,46м, 6,32м, 1,0м, 9,46м, 5,59м, 1,0м, 1,0м, 18,31м, 20,53м, 12,40м, 7,12м, 19,51м, 27,36м відповідно до вказаних точок.
За третьою пропозицією експертом пропонується виділення площі у відповідності до рішення Н.Студенівської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області № 12 від 18 червня 2017 року «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_1 , мешк. АДРЕСА_2 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в межах населеного пункту с. В.Студений за рахунок земель житлової та громадської забудови для обслуговування будівлі в с. В.Студений ур. «Біля школи» Міжгірського району Закарпатської області, площею 0,1000 га. В даному варіанті експертом пропонується виділити ділянку площею 10000 кв.м. в межах точок 1-2-3-4-5-6-7-8-9-10-11-12-13-14-15-16-1, з наступними довжинами ліній між ними: 16,08м, 14,46м, 6,32м, 1,0м, 9,46м, 5,59м, 1,0м, 1,0м, 15,81м, 13,56м, 12,36м, 2,57м, 23,08м, 17,92м, 10,38м, 43,98м, відповідно до вказаних точок
Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 цієї Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
Суд висновує, що порушенням принципу єдності юридичної долі об`єкта нерухомості та земельної ділянки на якій він розташований, порушується право позивача на ефективне використання об`єкта права власності.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.
Суд уважає, що з метою захисту права власності та законних інтересів позивача, для забезпечення дотримання принципу єдності юридичної долі будівлі та земельної ділянки на якій вона розміщена, слід припинити право постійного користування Нижньостуденівської гімназії Пилипецької сільської ради Закарпатської області відповідною частиною земельної ділянки. Слід окремо зауважити, що заклад освіти припинив фактичне користування частиною земельної ділянки безпосередньо зайнятою 930/1000 (дев`ятсот тридцять тисячних) частин будівлі відокремленою площею 651,02 кв.м. від загальної площі будівлі 665,4 кв.м. з моменту набуття на неї права власності попереднім власником, тобто до 26.08.2008 - дати набуття права власності на частину будівлі позивачем.
Виходячи з доводів і обґрунтувань позивача й беручи до увагу пасивність позицій відповідача та третьої особи, на підставі установлених фактичних обставин справи й відповідно до норм правового регулювання, керуючись принципами розумності, добросовісності, справедливості й пропорційності, суд доходить висновку що достатньою для обслуговування будівлі позивача є частина земельної ділянки площею 500 кв. м. в межах точок 1-2-3-4-5-6-7-8-9-10-11-12-13-14-1, з наступними довжинами ліній між ними: 3,5м, 14,46м, 6,32м, 1,0м, 9,46м, 5,59м, 1,0м, 1,0м, 15,81м, 13,56м, 12,36м, 2,57м, 23,30м, 23,87м, відповідно до висновку експерта за результатом проведеної судової земельно-технічної експертизи від 05.02.2026 № Е-06/2026 (а.с. 151-173). Відтак наявні підстави для припинення права постійного користування Нижньостуденівської гімназії Пилипецької сільської ради Закарпатської області вказаною частиною земельної ділянки. Суд зауважує, що припинення права постійного користування не є юридичним фактом виникнення у позивача права користування чи власності на зазначену частину земельної ділянки. Натомість вказаний юридичний факт надає можливість органу місцевого самоврядування вирішити питання розпорядження зазначеною частиною земельної ділянки, яка належить до комунальної власності, відповідно до закону.
На підставі наведеного суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову частково, а саме в частині припинення права користування Нижньостуденівської гімназії Пилипецької сільської ради Закарпатської області частиною земельної ділянки площею 500 кв. м. в межах точок 1-2-3-4-5-6-7-8-9-10-11-12-13-14-1, з наступними довжинами ліній між ними: 3,5м, 14,46м, 6,32м, 1,0м, 9,46м, 5,59м, 1,0м, 1,0м, 15,81м, 13,56м, 12,36м, 2,57м, 23,30м, 23,87м, відповідно до висновку експерта за результатом проведеної судової земельно-технічної експертизи від 05.02.2026 № Е-06/2026 (а.с. 151-173) в селі Верхній Студений Хустського району Закарпатської області, яка входить до складу земельної ділянки площею 0,5379 га, зазначеної як земельна ділянка № 3 у Державному акті на право постійного користування землею від 02.10.2023 серії ІІ-ЗК № 000961, виданому Нижньостуденівській ЗОШ І-ІІІ ступенів на підставі рішення Нижньостуденівської сільської Ради народних депутатів від 14.12.1995.
В іншій частині позову слід відмовити.
На підставі наведеного, керуючись ст. 259, 263-265 та 273 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до Нижньостуденівської гімназії Пилипецької сільської ради Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Пилипецька сільська рада Хустського району Закарпатської області, про припинення права користування частиною земельної ділянки - задовольнити частково.
Припинити право користування Нижньостуденівської гімназії Пилипецької сільської ради Закарпатської області частиною земельної ділянки площею 500 кв. м. в межах точок 1-2-3-4-5-6-7-8-9-10-11-12-13-14-1, з наступними довжинами ліній між ними: 3,5м, 14,46м, 6,32м, 1,0м, 9,46м, 5,59м, 1,0м, 1,0м, 15,81м, 13,56м, 12,36м, 2,57м, 23,30м, 23,87м, відповідно до висновку експерта за результатом проведеної судової земельно-технічної експертизи від 05.02.2026 № Е-06/2026 (а.с. 151-173) в селі Верхній Студений Хустського району Закарпатської області, яка входить до складу земельної ділянки площею 0,5379 га, зазначеної як земельна ділянка № 3 у Державному акті на право постійного користування землею від 02.10.2023 серії ІІ-ЗК № 000961, виданому Нижньостуденівській ЗОШ І-ІІІ ступенів на підставі рішення Нижньостуденівської сільської Ради народних депутатів від 14.12.1995.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.
Повне судове рішення складено 26.03.2026.

Повне найменування учасників:
Позивач - ОСОБА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ;
Відповідач - Нижньостуденівська гімназія Плипецької сільської ради Закарпатської області; місцезнаходження: с. Нижній Студений, 247-А, Хустський район, Закарпатська область, 90010;
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Пилипецька сільська рада; код ЄДРПОУ - 04350843; місцезнаходження: с. Пилипець, 75, Хустський район, Закарпатська область, 90011.

Головуючий суддя	  	О. І. Повідайчик