ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2456/26 Справа № 201/4364/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Батманова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Пищиди М.М.
суддів – Городничої В.С., Свистунової О.В.
за участю секретаря судового засідання – Літвінова І.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 02 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аста», третя особа: приватний нотаріус ДМНО Лещенко Ольга Володимирівна про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування реєстраційного запису про право власності та поновлення відомостей у державних реєстрах речових прав на нерухоме майно, -
В С Т А Н О В И В:
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Аста» (далі – ТОВ «Аста»), третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу (далі ? ДМНО) Лещенко О. В., про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування реєстраційного запису про право власності та поновлення відомостей у державних реєстрах речових прав на нерухоме майно.
Позовна заява мотивована тим, що за договором купівлі-продажу від 10 липня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Русловою Н. Б. за реєстром № 7209, він придбав у приватну власність 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 .
Вказував, що 08 лютого 2008 року між ним та закритим акціонерним товариством «Хоум КредитБанк» (далі – ЗАТ «Хоум КредитБанк») було укладено кредитний договір № 10.840.08.40, за яким він отримав кредитні кошти в сумі 110 700 доларів США для придбання решти 3/4 частини вказаної квартири. За договором купівлі-продажу від 08 лютого 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Кошляк Н. Є. за реєстром № 965, він придбав у приватну власність 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 . На забезпечення виконання кредитних зобов`язань 08 лютого 2008 року було укладено іпотечний договір № 10.840.08.40.01, згідно з яким в іпотеку ЗАТ «Хоум КредитБанк» він передав вказану квартиру. 
Зазначав, що 12 березня 2008 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна було внесено запис номер 19287067 про реєстрацію за ним права власності на зазначену вище квартиру, загальною площею 70,9 кв. м, житловою площею 36,6 кв. м. Таким чином, він набув право власності на квартиру в цілому.
У подальшому на квартиру, як на предмет іпотеки, якою забезпечувалось його кредитне зобов`язання, та у зв`язку з невиконанням ним належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором, за яким 28 березня 2011 року було відступлено право вимоги від ЗАТ «Хоум КредитБанк» публічному акціонерному товариству (далі–ПАТ) «Платинум Банк», рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2013 року у справі № 412/15902/2012, позовну заяву ПАТ «Платинум Банк» задоволено. У рахунок погашення його заборгованості перед ПАТ «Платинум Банк» за кредитним договором від 08 лютого 2008 року у сумі 2 223 176,39 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 36,6 кв. м, загальною площею 70,9 кв. м, що належить йому на праві власності, шляхом реалізації з публічних торгів за ціною, яка встановлюється на рівні цін, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
Проте зазначене рішення суду не було виконане, а виконавчі листи у цій справі повернуті стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з набранням 07 червня 2014 року чинності Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого для забезпечення кредитів в іноземній валюті». При цьому зазначав, що відповідно до вказаного Закону України встановлена заборона звернення стягнення на належну йому на праві власності квартиру, як таку, що є його єдиним житловим нерухомим майном.
Після цього, у січні 2018 року його було повідомлено про те, що 26 грудня 2017 року між ПАТ «Платинум Банк» і ТОВ «Аста» укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, за яким банк відступив право вимоги товариству за укладеним з ним кредитним та іпотечним договорами, договором поруки. Вважав, що електронні торги, на яких було укладено вказаний договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, є недійсним і він 12 лютого 2018 року оспорив їх у Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська (справа № 199/168/18), справа ще не розглянута.
Незважаючи на те, що вказаний договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги він оспорює в судовому порядку, 24 липня 2018 року приватним нотаріусом ДМНО Лещенко О. В. проведено державну реєстрацію прав та їх обмежень, індексний номер 27257228, якою право власнсті на належну йому квартиру за ТОВ «Аста». Тобто відбулося примусове стягнення іпотечного майна без згоди власника, незважаючи на зоборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого для забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд його позов задовольнити.
Рішенням Соборного районного суду міста Дніпра від 02 жовтня 2025 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аста», третя особа: приватний нотаріус ДМНО Лещенко Ольга Володимирівна про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування реєстраційного запису про право власності та поновлення відомостей у державних реєстрах речових прав на нерухоме майно.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на незаконність рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального та процесуального права.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Судом першої інстанції встановлено, що 08.02.2008 році між ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу належної ОСОБА_2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 , серія ВКЕ №747259, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Кошляк Н.Е., з реєстрацією права власності в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 12.03.2008 (а.с. 24-25, т.1).
08.02.2008 між ЗАТ «Хоум Кредит Банк», правонаступником усіх прав і обов`язків ЗАТ «Агробанк», та фізичною особою ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 10.840.08.40., згідно з яким ОСОБА_1 отримав цільовий кредит на придбання нерухомого майна в розмірі 110700,00 доларів США строком до 07.02.2038 (а.с.26-28, т.1), та іпотечний договір № 10.840.08.40.1, серія та номер: р.№973, виданий 08.02.2008, видавник: приватний нотаріус ДМНО Кошляк Н.Е., за яким ОСОБА_1 на забезпечення вимог іпотекодержателя, що випливають з вказаного вище кредитного договору, передав ЗАТ «Хоум Кредит Банк» квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 29-31, т.1).
28.03.2011 між ПАТ «Хоум Кредит Банк» та ПАТ «Платинум Банк» було укладено договір відступлення права вимоги № 20110328-Г, відповідно до умов якого ПАТ «Хоум Кредит Банк» відступив ПАТ «Платинум Банк» всі свої права вимоги за кредитними договорами згідно переліку, наведеному у додатку № 1 до договору. Також 28.03.2011 між ПАТ «Хоум Кредит Банк» та ПАТ «Платинум Банк» було укладено договір відступлення прав вимоги за іпотечними договорами, вказаними у Додатку № 1 до вказаного договору, зокрема, права вимоги за іпотечним договором № 10.840.08.40.1 від 08.02.2008.
В порушення умов кредитного договору ОСОБА_1 не повертав кредит у строки, зазначені в кредитному договорі та додатковій угоді № 1, а також не сплачував відсотки за користування кредитом, у зв`язку з чим ПАТ «Платинум Банк» звернувся до суду.
20.03.2012 ОСОБА_1 під підпис особисто було отримано листа ПАТ «Платинум Банк» від 13.03.2012 вих.№60-15/5829 з вимогою протягом 30 днів з дня отримання даної вимоги погасити загальну суму заборгованості за кредитним договором у сумі 153 582,32 дол.США, а також штрафні санкції (а.с.142,т.1).
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09.04.2013 у справі №412/15902/2012 було задоволено позовну заяву ПАТ «Платинум Банк» до ОСОБА_1 , та стягнуто з останнього в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Платинум Банк» за договором №10.840.08.40 від 08.02.2008 в сумі 2223176 грн. 39 коп., шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , шляхом реалізації з публічних торгів (а.с. 32-35, т.1).
17.09.2013 було відкрито виконавче провадження ВП №39816946 по виконанню рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.04.2018 у справі №412/15902/2012 за заявою ТОВ «Аста» було замінено сторону виконавчого провадження – стягувача по цивільній справі №412/15902/2012 за позовом ПАТ «Платинум Банк» до ОСОБА_3 (а.с.43-44, т.1). Станом на 10.04.2019 дане виконавче провадження перебуває в стадії завершення (а.с. 37-39, т.1).
26.12.2017 між ПАТ «Платинум Банк» та переможцем електронних торгів ТОВ «Аста» було укладено Договір № 15-к про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, згідно з яким відступлені права вимоги за Кредитним договором №10.840.08.40 від 08.02.2008, укладеного між ЗАТ «Хоум Кредит Банк» та ОСОБА_1 , права вимоги за договором поруки №10.840.08.40.1 від 08.02.2008, укладеного між ЗАТ «Хоум Кредит Банк», ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ; а також Договір №15-і про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги банком ТОВ «Аста» прав вимоги згідно Іпотечного договору № 10.840.08.40.1 від 08.02.2008, укладеного між ЗАТ «Хоум Кредит Банк» та ОСОБА_1 .
Згідно Додатку №1 до Договору №15-к про відступлення (купівлю-продажу) прав вимоги від 26.12.2017 позивач ТОВ «Аста» набув право вимоги до відповідача на загальну балансову суму заборгованості на день підписання договору 247418,10 доларів США, що складається з суми заборгованості за кредитом 107 907,00 доларів США, та суми заборгованості за нарахованими процентами, за відсотками 13 510,80 доларів США.
Таким чином, ТОВ «Аста» набуло прав кредитора (стягувача) до ОСОБА_5 на підставі кредитного договору, договору поруки та іпотечного договору від 08.02.2008.
Листом вих.№10/10736-Л від 26.12.2017 ПАТ «Платинум Банк» було повідомлено ОСОБА_1 про відступлення банком прав вимоги за кредитним, іпотечним та договором поруки новому кредитору ТОВ «Аста», з повідомленням реквізитів ТОВ «Аста» для здійснення усіх платежів за кредитним договором №10.840.08.40 від 08.02.2008 (а.с. 40,т.1).
30.07.2018 приватним нотаріусом ДМНО Лещенко О.В. було проведено державну реєстрацію права власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 за ТОВ «Аста».
Також з наданих сторонами та отриманих судом доказів встановлено, що позивач ОСОБА_1 дійсно був власником також домоволодіння за адресою АДРЕСА_4 , яке він набув на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.09.2007 внаслідок визнання дійсним договору купівлі-продажу (а.с. 218-219, т.1).
Згідно Акту про знесення домоволодіння по АДРЕСА_4 від 27.08.2008 фахівцем КП «ДМБТІ» ДОР Єременко Ю.С. згідно замовлення №1/3865 було проведено обстеження домоволодіння, та на момент виходу встановлено, що житловий будинок літ. А-1 із прибудовою літ а-1 знесені (а.с. 136, т.1).
При цьому, згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на домоволодіння по АДРЕСА_4 було зареєстроване 22.01.2018, а 16.05.2018 було проведено реєстрацію знищення об`єкта нерухомого майна (а.с. 137-139, т.1).
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним та неналежним, так як у випадку задоволення позовних вимог, це не призведе до реального відновлення права власності на квартиру, яка наразі не існує.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.
У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).
Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, від 06 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18, від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б, від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19, від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17).
Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 був власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_4 , яке він набув на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2007 року внаслідок визнання дійсним договору купівлі-продажу.
Згідно з Актом про знесення домоволодіння по АДРЕСА_4 від 27 серпня 2008 року фахівцем комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради згідно замовлення №1/3865 було проведено обстеження домоволодіння та на момент виходу встановлено, що житловий будинок літ. А-1 із прибудовою літ а-1 знесені.
Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджено, що право власності на домоволодіння, розташоване по АДРЕСА_4 , було зареєстроване 22 січня 2018 року, а 16 травня 2018 року було проведено реєстрацію знищення об`єкта нерухомого майна.
Також відповідно до висоновку № 4758-22 за результатами проведення комплексної судової будівель-технічної експертизи було встановлено, що за результатами обстеження за адресою АДРЕСА_4 повністю відсутні будівлі та споруди та зазначено, що їх знищення могло відбуватися саме у період 2007-2008 роки (а.с.121-138 т.3).
Отже відповідачем, було порушено Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки позивач не мав іншого житла та спірна квартира була єдиним його житлом.
Проаналізувавши зміст умов укладених позивачем кредитного та іпотечного договорів, суд дійшов до висновку, що вказані договори містять всі істотні умови кредитування, в тому числі забезпечення основного кредитного зобов`язання ОСОБА_1 іпотекою за рахунок нерухомого майна – квартири АДРЕСА_1 .
Підписуючи іпотечний договір, позивач, як іпотекодавець, за власним волевиявленням надав згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя у спосіб, передбачений законом. У разі незгоди позивача з умовами іпотечного договору позивач мав можливість звернутися до банку та до відповідача, як правонаступника, за будь-якими роз`ясненнями, пропозиціями щодо внесення змін до іпотечного договору.
Між тим вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» розповсюджуються на примусову реалізацію майна.
Разом з цим з`ясовано та не заперечувалось сторонами, що у період з 29.01.2020 (з дати ухвалення судового рішення судом апеляційної інстанції у цій справі справі) і до моменту знесення будинку АДРЕСА_5 23.12.2020 не існувало жодних обмежень права власності для відповідача щодо квартири АДРЕСА_6 у зазначеному будинку, в тому числі, розпорядження шляхом її знищення з подальшим внесенням відповідної інформації до державного реєстру.
На даний час, квартира АДРЕСА_6 не існує в натурі, так як будинок, в якому вона знаходилась, знесено. 
Відповідно до ст.181 ЦК України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення
Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Відповідно до ч. 2 ст. 182 ЦК України, державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.
Відповідно до ч. 4 ст. 182 ЦК України, порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», розділ Державного реєстру прав та реєстраційна`справа закриваються в разі знищення об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості.
Разом із цим, відповідно до усталеної практики Верховного Суду, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.
При дослідженні судом обставин існування в особи права власності необхідним є, передусім, встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає (Постанова Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18).
У разі знищення майна, права на яке підлягає державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру (частина друга статті 349 ЦК України). Тобто припинення права власності на таке майно пов`язувалось з фактом звернення власника до відповідного органу та наявністю рішення цього органу про виключення знищеної речі з державного реєстру. З моменту внесення відповідних змін до реєстру припиняється право на це майно.
При цьому, відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 17.01.2019 (справа № 708/254/18), умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно вимог статі 349 ЦК Украйни є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру.
Вказані умови були дотримані відповідачем, у зв`язку з чим відомості про об`єкт нерухомого майна, про поновлення яких просить позивач, не можуть існувати самостійно без існування відповідного об`єкта нерухомого майна.
Передумовою для відображення відомостей про право власності на об`єкт нерухомого майна обов`язково є наявність такого майна та права на нього. 
Внаслідок знищення квартири предмет позову в даній справі перестав існувати, так як відповідний запис в державному реєстрі є лише формою засвідчення державою відповідного права і не може бути поновлений за фізичної відсутності майна.
Враховуючи викладене, аргументи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно зазначив, що обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним та не приведе до відновлення порушеного права позивача у разі доведеності заявлених позовних вимог у цілому, не заслуговують на увагу, оскільки у випадку задоволення позовних вимог, це не призведе до реального відновлення права власності на квартиру, якої наразі не існує.
Відповідно до постанови КГС ВС від 27.06.2018 у справі № 925/797/17, суттю державної реєстрації прав є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами.
Тобто, державна реєстрація є вторинною і похідною від самого права власності на об`єкт. У випадку, коли об`єкт права власності не існує в натурі, особа не може мати право власності на такий об`єкт. З цього випливає, що державна реєстрація такого права без наявності самого права власності також неможлива.
Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно вирішена справа, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, є правильним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Докази та обставини, на які посилаються заявники в апеляційних скаргах, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційних скаргах не наведено, тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Що стосується судових витрат понесених апелянтами, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційні скарги залишені без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,- 
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
Рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 02 жовтня 2025 року — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.
Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 08 квітня 2026 року.
Повний текст постанови складено 09 квітня 2026 року.
Судді: