ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/2403/25  Номер провадження 22-ц/814/1709/26	Головуючий у 1-й інстанції Вірченко О. М.  Доповідач ап. інст. Чумак О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Чумак О.Ю.,
суддів Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.,
при секретарі Чемерис А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на ухвалу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 12 грудня 2025 року (повний текст ухвали складено 17 грудня 2025 року)
у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5 , про встановлення земельного сервітуту,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2025 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5 , про встановлення земельного сервітуту. 
Ухвалою судді від 27 червня 2025 року відкрито провадження по справі (а.с. 99).
Ухвалою суду від 13 жовтня 2025 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачам строк, що не перевищує 10 днів з дня вручення їм ухвали, для усунення зазначених в ухвалі недоліків, а саме - щодо сплати судового збору кожним позивачем по 1 211 грн 20 коп.
Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 06 листопада 2025 року позовну заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5 , про встановлення земельного сервітуту залишено без розгляду.
17 листопада 2025 року від ОСОБА_1 надійшла заява про стягнення компенсації судових витрат на правничу допомогу. Просила стягнути компенсацію судових витрат відповідача на правничу допомогу в наслідок необґрунтованих дій позивача у розмірі 20000 грн.
Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 12 грудня 2025 року відмовлено у прийнятті додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5 , про встановлення земельного сервітуту. 

Не погодившись з ухвалою суду її в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 . Просила зазначену ухвалу скасувати та ухвалити додаткове рішення, яким задовольнити заяву про стягнення витрат на правничу допомогу.
В обґрунтування скарги зазначає, що суд невірно та неповно встановив фактичні обставини справи, вважає вказану ухвалу незаконною, необґрунтованою, та такою, що не відповідає вимогам законодавства. Звертає увагу, що позивачі не вжили жодних заходів щодо усунення недоліків своєї позовної заяви. Матеріали справи № 541/2403/25 не містять доказів сплати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 судового збору за дві немайнові вимоги з кожного позивача по 2 422,40 грн. Вважає, що позивачі свідомо подали до суду даний штучний позов виключно як спосіб тиску на відповідача, яка є особою похилого віку та такими діями намагалися покласти на ОСОБА_1 додаткові фінансові навантаження у вигляді не сплаченого судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, у випадку задоволення такого позову.
Також, у позовній заяві відсутні відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору. 
Крім того, зазначає, що представником позивачів допущено одночасну зміну як предмету, так і підстав позову у справі № 541/2403/25, що є не припустимим.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що 20 червня 2025 року ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 звернулися до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про встановлення земельного сервітуту, третя особа ОСОБА_5 
27 червня 2025 року ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (а.с. 26).
Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13 жовтня 2025 року позовну заяву було залишено без руху у зв`язку з несплатою судового збору (а.с. 99).
Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 06 листопада 2025 року позовну заяву було залишено без розгляду у зв`язку з не усуненням недоліків, зазначених в ухвалі суду від 13 жовтня 2025 року (а.с. 114).
17 листопада 2025 року від ОСОБА_1 надійшла заява про стягнення компенсації судових витрат на правничу допомогу. Просила стягнути компенсацію судових витрат відповідача на правничу допомогу в наслідок необґрунтованих дій позивача у розмірі 20000 грн.
На підтвердження розміру судових витрат представником відповідачки долучено акт про прийняття-передачу наданих юридичних послуг від 13 листопада 2025 року на суму 20 000 грн з деталізацією видів правової допомоги, договір про надання правової допомоги від 02 липня 2025 року, копію квитанції № 1/2/7 від 02 липня 2025 року про сплату ОСОБА_1 25 000 грн за договором № 02/07/25 від 02 липня 2025 року, розрахунок № 1 суми гонорару за надану правничу допомогу від 13 листопада 2025 року (а.с. 129-134).

Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Доступ до суду є правом особи, гарантованим, зокрема, частиною першою статті 55 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частиною 1 статті 4 ЦПК України.
У частині 1 статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно із частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 ЦПК України).
Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.
Порядок розподілу витрат у разі залишення позову без розгляду визначено нормами статті 142 ЦПК України.
У частинах 5, 6 статті 142 ЦПК України зазначено, що в разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
У випадках, встановлених частинами третьою-п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову в зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини 9 статті 141 цього Кодексу.
Відповідно до частини 9 статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Під зловживанням процесуальними правами розуміється форма умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних із наслідками, до яких вони можуть призвести, використанні наданих прав всупереч їх призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження, перешкоджання діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ чи висловлення явної неповаги до суду чи учасників справи (постанова Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 761/27076/19).
Згідно з частинами першою та другою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.
Виходячи із системного тлумачення положень частин 5, 6 статті 142, частини 9 статті 141 ЦПК України, необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних із розглядом справи, відповідно до частини 5 статті 142 ЦПК України передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами (постанова Верховного Суду від 26 липня 2024 року в справі № 736/1209/20).
Для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені під час розгляду справи, та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.
Такого ж висновку щодо застосування норм права дійшов Верховний Суд у постановах від 26 вересня 2018 року у справі № 148/312/16, від 14 січня 2021 року у справі № 521/3011/18.
Надаючи оцінку обставинам справи, колегія суддів звертає увагу, що підставою для залишення позовної заяви без розгляду стало неусунення позивачем недоліків позовної заяви, а саме не сплата судового збору.
Тоді як частиною 4 статті 177 ЦПК України передбачено, що до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Згідно частини 1 статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
З зазначених норм слідує, що суд перевіряє позовну заяву на відповідність вимогам чинного законодавства на стадії вирішення питання про відкриття провадження по справі. 
При цьому позивач має право, а не обов`язок усунути недоліки зазначені в ухвалі про залишення без руху.
У свою чергу чинним законодавством передбачено, що наслідком неусунення недоліків. А саме несплати судового збору, є повернення позовної заяви або залишення позовної заяви без розгляду, що не перешкоджає повторному зверненню позивача після усунення недоліків.
Колегія суддів звертає увагу, що сам факт несплати судового збору при подачі позову не свідчить про зловживання позивачем своїми процесуальними правами та обов`язками.
Тоді як матеріали справи не містять жодних даних про те, що позивачі діяли недобросовісно, надавали неправдиві відомості щодо сплати ними судового збору чи наявності підстав для звільнення від сплати судового збору.
Крім того, у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 741/1681/17 Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу у зв`язку із закриттям провадження у справі, вказав, що законодавець, гарантуючи особам право на звернення до суду за захистом та право на позов, передбачив компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у випадку необґрунтованих дій позивача (частина 5 статті 142 ЦПК України). При цьому звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, та є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову, а добросовісні дії позивача спрямовані на захист його порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів не можна вважати необґрунтованими, оскільки вони вчинені при здійсненні конституційного права на судовий захист. Таким чином, саме собою звернення з позовом до суду не свідчить про необґрунтованість дій позивачів, оскільки зазначене є диспозитивним правом позивачів, передбачене процесуальним законодавством і не містить таких обмежень, а тому для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачеві необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача під час звернення до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.
Аналізуючи зазначене, враховуючи обставини справи суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що сам факт звернення до суду з позовом не можна трактувати, як зловживання, оскільки особі гарантується право на звернення до суду за захистом та право на позов.
При цьому не усунення недоліків позовної заяви зазначених в ухвалі про залишення без руху, є правом позивачів та не свідчить про зловживання своїми правами.
Колегія суддів звертає увагу, що доводи наведені в апеляційній скарзі, що позивачі свідомо подали до суду даний штучний позов виключно як спосіб тиску на відповідача та такими діями намагалися покласти на ОСОБА_1 додаткові фінансові навантаження є безпідставними, оскільки питання сплати судового збору досліджується на стадії відкриття провадження, а тому позивачі своїми діями щодо несплати судового збору не могли вчиняти зазначені дії щодо відповідача.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права
Враховуючи викладене, оцінюючи докази наявні в матеріалах справи в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги. Ухвалу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 12 грудня 2025 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 12 грудня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 30 березня 2026 року.

Головуючий    О.В. Чумак

Судді      Ю.В. Дряниця

Л.І. Пилипчук