ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"04" березня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/1922/24	

Господарський суд Одеської області у складі судді Литвинової В.В., за участю секретаря судового засідання Кочуровської К.О., розглянувши у відкритому засіданні справу
за позовом заступника керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси Одеської області (65062, м. Одеса, вул. Черняховського, 6) в інтересах держави в особі Південного офісу Держаудитслужби (65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83, код ЄДРПОУ 40477150) до 
відповідача-1 Головного управління Національної поліції в Одеській області (65080, м. Одеса, вул. Академіка Філатова, буд. 15-А, код ЄДРПОУ 40108740),
відповідача-2 - Товариства з обмеженою відповідальністю “КОМПАНІЯ “КАТРУСЯ” (53200, Дніпропетровська обл., м. Нікополь, вул. Терещенківська, буд. 2-А, код ЄДРПОУ 38167660)
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача – Південне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України (65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83, код ЄДРПОУ 20992104)
про визнання недійсним договору про закупівлю за державні кошти як такого, що суперечить інтересам держави та суспільства, та стягнення 594 000,00 грн

за участю представників:
від прокуратури- Бойчук М.
від позивача – не прибули
від відповідача-1- Міняйло О.
від відповідача-2-Дехтярьов Д.
від третьої особи – не прибули

30.04.2024 до суду надійшла позовна заява Заступник керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси Одеської області в інтересах держави в особі Південного офісу Держаудитслужби до Господарського суду Одеської області із позовом до Головного управління Національної поліції в Одеській області та Товариства з обмеженою відповідальністю “КОМПАНІЯ “КАТРУСЯ” з вимогами про:
- визнання недійсним договору про закупівлю за державні кошти № 554 від 11.12.2018, укладеного між Головним управлінням Національної поліції в Одеській області (код ЄДРПОУ 40108740) та ТОВ “КОМПАНІЯ “КАТРУСЯ” (код ЄДРПОУ 38167660), як такий, що суперечить інтересам держави та суспільства з умислу останнього;
- стягнення з ТОВ “КОМПАНІЯ “КАТРУСЯ” (код ЄДРПОУ 38167660, вул. Терещенківська, буд. 2-А, м. Нікополь, Дніпропетровська обл., 53200) на користь Головного управління Національної поліції в Одеській області (код ЄДРПОУ 40108740, вул. Академіка Філатова, буд. 15-А, м. Одеса, 65080) 594 000,00 грн., а з Головного управління Національної поліції в Одеській області (код ЄДРПОУ 40108740, вул. Академіка Філатова, буд. 15-А, м. Одеса, 65080) 594 000,00 грн в дохід держави.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор послався на те, що оспорюваний договір, укладений за підсумками тендера, результати якого спотворено антиконкурентними діями ТОВ “КОМПАНІЯ “КАТРУСЯ” і ТОВ "ЛЕКОМ", що підтверджено рішенням адміністративної колегії Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 18.04.2023 №65/11-р/к, підлягає визнанню недійсним як такий, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства з умислу ТОВ “КОМПАНІЯ “КАТРУСЯ”, на підставі статей 203, 215, 228 Цивільного кодексу України та частини першої статті 208 Господарського кодексу України.
Крім того, враховуючи наявність умислу ТОВ “КОМПАНІЯ “КАТРУСЯ”, як сторони оспорюваного договору, прокурор просив суд застосувати наслідки недійсності правочину відповідно до ч. 3 ст. 228 ЦК України шляхом стягнення з цього Товариства на користь Головного управління Національної поліції в Одеській області грошових коштів у розмірі 594000грн, а в подальшому з Головного управління Національної поліції в Одеській області в дохід держави.
Ухвалою від 02.05.2024 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою від 03.04.2025 провадження у справі зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку справи № 922/3456/23.
Розпорядженням керівника Господарського суду Одеської області від 18.12.2025 №429 у зв`язку із відрахуванням судді Шаратова Ю.А. із штату суду, було призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.12.2025, зупинену справу розподілено судді Литвиновій В.В.
Ухвалою від 24.12.2025 справу прийнято до свого провадження.
Від відповідача-2 30.12.2025 надійшло клопотання про поновлення провадження у справі, оскільки постановою Верховного Суду від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23 касаційні скарги Спеціалізованого комунального підприємства "Харківзеленбуд" Харківської міської ради та Приватного підприємства "ЛСВ Моноліт" задоволено. Рішення Господарського суду Харківської області від 22.11.2023 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 24.01.2024 у справі №922/3456/23 скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради та Північно-Східного офісу Держаудитслужби.
З огляду на викладене, ухвалою від 05.01.2026 провадження у справі поновлено, судом ухвалено про розгляд справи спочатку, підготовче засідання призначено на 04.02.2026, запропоновано відповідачам подати відзиви протягом 15 днів з дня отримання ухвали.
Учасники справи отримали ухвалу 05.01.2026 в своїх електронних кабінетах, що підтверджується довідками.
19.01.2026 до суду надійшов відзив відповідача-2, яким він просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись зокрема на аналогічну правову позицію Верховного Суду викладену в постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23.
Відповідач-1 відзиву не надав на ухвалу суду від 05.01.2026.
Третя особа та позивач не надали пояснень щодо позову на виконання ухвали від 05.01.2026.
Ухвалою від 04.02.2026 закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 04.03.2026.
Розглянувши матеріали справи, суд
встановив:

Рішенням адміністративної колегії Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від № 65/11-р/к (матеріали справи № 39-02/2021) визнано, що ТОВ «КОМПАНІЯ «КАТРУСЯ»» (ЄДРПОУ 38167660) і ТОВ «ЛЕКОМ» (ЄДРПОУ 25002336) вчинили порушення, передбачене п. 1 ст. 50, п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді антиконкурентних узгоджених дій які стосуються спотворення результатів торгів «Ліжко двоярусне на металевому каркасі», проведених Головним управлінням Національної поліції в Одеській області (надалі - ГУ НП в Одеській області) на закупівлю меблів для дому, зокрема, ліжок двоярусних на металевому каркасі у кількості 150 штук (ДК 021:2015: 39140000-5), відповідно до ідентифікатора закупівлі: UA-2018-11-07-001053-с.
За порушення, зазначене у п. 1 резолютивної частини цього рішення на ТОВ «КОМПАНІЯ «КАТРУСЯ»» та ТОВ «ЛЕКОМ» накладено штраф на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 52 Закону України «Про захист економічної конкуренції» відповідно у розмірі 68 тис. гривень.
Прокурором опрацьовано вебпортал Уповноваженого органу - системи «Prozorro» та інших онлайн платформ для державних закупівель, тендерів Prozorro, зокрема, E-Tender, zakupki.prom.ua, використання публічних коштів spending.gov.ua, вебсайту про використання бюджетних коштів «Пошуково-аналітична програма.007» за посиланням www.007.org.ua за цими торгами та встановлено, що інформація за закупівлею UA-2018-11-07-001053-с є закритою, оскільки вона пов`язана з питаннями безпеки правоохоронного органу.
У зв`язку з цим, окружною прокуратурою до ГУ НП в Одеській області, як замовника закупівлі товару, 18.07.2023 за № 52-7317вих-23 надіслано запит щодо надання інформації та документів за відкритими торгами за ідентифікатором закупівлі: UA-2018-11 -07-001053-с.
У подальшому, до окружної прокуратури 28.07.2023 за вх № 8706-23 від замовника (лист від 28.07.2023 № 10/1581) надійшли документи за цією закупівлею, з яких вбачається, що ГУ НП в Одеській області 07.11.2018 в електронній системі закупівель опубліковано оголошення про проведення відкритих торгів із закупівлі товарів «Ліжко двоярусне на металевому каркасі», ідентифікатор публічної закупівлі UA-2018-11-07-001053-с за ДК 021:2015:39140000-5 - Меблі для дому, з очікуваною вартістю предмета закупівлі - 600 000 гривень.
Тендерні пропозиції з метою участі у відкритих торгах, подано 2 суб`єктами господарювання: ТОВ «ЛЕКОМ» з первинною ціновою пропозицією 595 998 грн з ПДВ та ТОВ «КОМПАНІЯ «КАТРУСЯ»» - 597 000 грн з ПДВ.
Остаточна цінова пропозиція, яка подавалася учасниками публічної закупівлі, склала з боку: ТОВ «ЛЕКОМ» - 595 998 грн з ПДВ, ТОВ «КОМПАНІЯ «КАТРУСЯ»» - 594 000 грн з ПДВ.
Строк поставки товарів, виконання робіт чи надання послуг визначено до 26.12.2018.
Згідно даних форми протоколу розкриття тендерних пропозицій від 28.11.2018 переможцем в аукціоні визначено ТОВ «КОМПАНІЯ «КАТРУСЯ»», оскільки інформація та документи товариства відповідають кваліфікаційним критеріям, встановленим в тендерній документації, через що, відсутні підстави для відмови, установлені нормами ст. 17 Закону України «Про публічні закупівлі» від 25.12.2015 № 922-VIII.
На вебпорталі уповноваженого органу з питань публічних закупівель оприлюднено повідомлення про намір укласти договір з ТОВ «КОМПАНІЯ «КАТРУСЯ»».
У подальшому, між Головним управлінням Національної поліції в Одеській області та ТОВ «КОМПАНІЯ «КАТРУСЯ»» укладено договір від 11.12.2018 за № 554 на придбання товару (ліжка двоярусні на металевому каркасі) загальною вартістю 594 тис. гривень.
Згідно з п. 3.1 договору № 554 ціна договору становить 594 000 грн, в т.ч. ПДВ 20 % - 99000 гривень.
Відповідно до п.п. 4.2, 4.3 договору фінансування робіт об`єкта здійснюється у безготівковій формі за рахунок бюджетних коштів згідно з додатком № 3 «План фінансування робіт». Платіжні зобов`язання виникають при наявності відповідного бюджетного призначення.
Також, згідно з п. 4.4 договору, замовник проводить розрахунки з учасником у відповідності до вимог ч. 1 ст. 49 Бюджетного кодексу України, за фактом отримання товару на умовах відстрочки платежу 30 календарних днів.
Головне управління Національної поліції в Одеській області, як замовник, також надало звіт про виконання вищезазначеного договору на суму 594 000 гривень.
Матеріалами справи підтверджується, що згідно платіжного доручення № 12825 від 14.12.2018, наданого ТУ НП в Одеській області, сума сплачених замовником коштів за договором № 554 від 11.12.2018 становить 594 000 грн.
Рішенням адміністративної колегії Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від № 65/11-р/к за матеріалами справи № 39-02/2021 про порушення ТОВ «КОМПАНІЯ «КАТРУСЯ»», ТОВ «ЛЕКОМ» законодавства про захист економічної конкуренції визнано, що ТОВ «КОМПАНІЯ «КАТРУСЯ»» (ідентифікаційний код юридичної особи 38167660) і ТОВ «ЛЕКОМ» (ідентифікаційний код юридичної особи 25002336) вчинили порушення, передбачене п. 1 ст. 50, п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів «Ліжко двоярусне на металевому каркасі» (иА-2018-11-07-001053-с), проведених Головним управлінням Національної поліції в Одеській області.
За виявлені порушення цим рішенням на вищевказані товариства накладені штрафи.
Відомостей щодо оскарження рішення адміністративної колегії Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від № 65/11-р/к в судовому порядку Єдиний державний реєстр судових рішень України не містить.
Адміністративна колегія Одеського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України під час розгляду справи № 39-02/2021 дійшла висновку, що допущені до аукціону учасники цієї закупівлі під час підготовки документації для участі тендері діяли не самостійно, а узгоджували свої дії та пропозиції поза конкурентними засадами.
Зазначене підтверджується наступним:
- використанням однієї ІР-адреси під час участі у торгах;
- використанням одних ІР-адрес при поданні звітності до контролюючих органів податкової служби;
- використанням однієї ІР-адреси під час користування власними електронними поштовими скриньками;
- використанням однієї ІР-адреси під час входу до електронних банківських кабінетів;
- спільних реєстраційних даних відповідачів під час реєстрації та внесення змін в електронні банківські кабінети; 
- пов`язаністю відповідачів через третіх осіб; 
- здійсненням господарської діяльності за однією адресою;
пов`язаністю відповідачів через працівників; 
- наданням фінансової допомоги;
- наявністю господарських відносин між відповідачами; 
- спільним використанням засобів зв`язку;
- здійсненням зв`язку між відповідачами; 
- спільними властивостями файлів, наданих в складі тендерних пропозицій.
Згідно з п. 121 остаточних висновків адміністративної колегії, які зазначені у рішенні № 65/11-р/к, доказами, зібраними у справі, доводиться, а дослідженням усієї сукупності факторів, що об`єктивно могли вплинути на поведінку відповідачів, не спростовується висновок адміністративної колегії Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України про те, що ТОВ «КОМПАНІЯ «КАТРУСЯ»» та ТОВ «ЛЕКОМ» вчинили порушення, передбачене п. 1 ст. 50, що кваліфікується за п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів (тендерів) проведених Головним управлінням Національної поліції в Одеській області (інформація з обмеженим доступом) на закупівлю меблів для дому, зокрема, ліжок двоярусних на металевому каркасі у кількості 150 штук (ДК 021:2015: 39140000-5), відповідно до ідентифікатора закупівлі: UA-2018-11-07-001053-с. Такі дії відповідачів, з урахуванням п. 122 остаточних висновків адміністративної колегії, є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкуретних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, заборонених відповідно
Отже, як зазначено у рішенні від 18.04.2023 № 65/11-р/к. аналіз документації тендерних пропозицій, що була надана ТОВ «КОМПАНІЯ «КАТРУСЯ»» та ТОВ «ЛЕКОМ» до Головного управління Національної поліції в Одеській області, на закупівлю меблів для дому, зокрема, ліжок двоярусних на металевому каркасі у кількості 150 штук (ДК 021:2015: 39140000-5), свідчить про антиконкурентні узгоджені дії, які стосуються спотворення результатів торгів (тендерів) під час участі у процедурі закупівлі, за ідентифікатором: UA-2018-11-07-001053-с.
Таким чином, адміністративна колегія дійшла висновку, що вказані обставини свідчать про одночасне та послідовне використання відповідачами одного і того ж обладнання для виготовлення (створення) файлів, які були завантажені ними для участі у торгах, що не може бути випадковим збігом обставин та свідчить про спільну підготовку ТОВ «КОМПАНІЯ «КАТРУСЯ»» та TOB «ЛЕКОМ» до участі у торгах.
З огляду на зазначене, відповідачі під час підготовки пропозицій для участі в торгах діяли не самостійно, а узгоджували свої дії та не змагалися між собою, що є обов`язковою умовою участі в конкурентних процедурах закупівель.
Унаслідок узгодженості поведінки відповідачів, право на укладення договору за результатами торгів одним з учасників одержано не на конкурентних засадах, чим було спотворено результати цих торгів.
Рішення адміністративної колегії Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 18.04.2023 №65/11-р/к оприлюднено на офіційному вебсайті територіального відділення Антимонопольного комітету України за посиланням: https://southmtv.amcu.gov.ua/npas/rishennya-vid- 18042023-6511-гк.
На думку прокурора, така неправомірна поведінка учасників відкритих торгів суперечить нормам п. 1 ст. 50 та п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді антиконкурентних узгоджених дій. які стосуються спотворення результатів торгів.
Прокурор вважає, що договір № 554 від 11.12.2018 має бути визнаний недійсним на підставі ст. 203, 215, 228 ЦК України, з огляду на наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Способом захисту цивільних прав та інтересів відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України може бути визнання правочину недійсним.
Нормами абзаців 1-3 ч. 2 ст. 20 ГК України (який був чинний на час звернення прокурора з позовом) встановлено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом.
Підставою недійсності правочину за ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Зміст правочину не може суперечити, зокрема, інтересам держави і суспільства (ч. 1 ст. 203 ЦК України).
У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства згідно з ч. 3 ст. 228 ЦК України такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Норма аналогічного змісту міститься у ч. 1 ст. 208 ГК України.
До загальних засад цивільного законодавства належать справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. З ЦК України).
Як констатує Верховний Суд у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При цьому, ч. 5 ст. 13 ЦК України, якою регламентовано цілі реалізації цивільних прав, не допускає їх використання з метою неправомірного обмеження конкуренції, а також недобросовісну конкуренцію.
Закон України «Про захист економічної конкуренції» визначає правові засади підтримки та захисту економічної конкуренції і спрямований на забезпечення ефективного функціонування економіки України на основі розвитку конкурентних відносин.
Нормами статей 1, 4 цього Закону визначено, що конкуренція - це змагання між суб`єктами господарювання з метою здобуття завдяки власним досягненням переваг над іншими суб`єктами господарювання, внаслідок чого споживачі, суб`єкти господарювання мають можливість вибирати між кількома продавцями, покупцями, а окремий суб`єкт господарювання не може визначати умови обороту товарів на ринку.
Суб`єкти господарювання, органи влади, органи місцевого самоврядування, а також органи адміністративно-господарського управління та контролю зобов`язані сприяти розвитку конкуренції та не вчиняти будь-яких неправомірних дій, які можуть мати негативний вплив на конкуренцію.
Одним із найпоширеніших видів порушень, що спотворює конкуренцію, є антиконкурентні узгоджені дії, внаслідок яких усувається конкуренція та змагальність між учасниками, що призводить до спотворення конкурентного середовища в цілому.
Так, згідно з п. 4 ч. 2 ст. 6 указаного Закону антиконкурентними узгодженими діями, зокрема, визнаються узгоджені дії, які стосуються спотворення результатів торгів, аукціонів, конкурсів, тендерів. Відповідні дії становлять порушення законодавства про захист економічної конкуренції (п. 1 ст. 50 цього Закону).
Разом із тим Закон України «Про публічні закупівлі» № 922-VIII, як указано в його преамбулі, визначає правові та економічні засади здійснення закупівель послуг для забезпечення потреб держави та територіальних громад. Його метою є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, розвиток добросовісної конкуренції.
Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 5 указаного Закону закупівлі здійснюються за принципом добросовісної конкуренції серед учасників. Учасники процедур закупівлі, а також їхні представники повинні добросовісно користуватися своїми правами, визначеними цим Законом (ч. 5 ст. 5 Закону).
Згідно з п. 25 ст. 1 означеного Закону публічною закупівлею є придбання товарів, робіт і послуг у порядку, встановленому цим Законом.
Договір про закупівлю, відповідно до вимог ч. 1 ст. 41 Закону, має відповідати вимогам Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативних актів.
Крім того, конкурентна процедура закупівлі (тендер) це здійснення конкурентного відбору учасників за процедурами закупівлі відкритих торгів (п. 13 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону).
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України № 922-VIII замовниками закупівель є органи державної влади, органи місцевого самоврядування та органи соціального страхування, створені відповідно до закону, а також юридичні особи (підприємства, установи, організації) та їх об`єднання, які забезпечують потреби держави або територіальної громади, якщо така діяльність не здійснюється на промисловій чи комерційній основі, за наявності однієї з таких ознак: юридична особа є розпорядником, одержувачем бюджетних коштів; органи державної влади чи органи місцевого самоврядування або інші замовники володіють більшістю голосів у вищому органі управління юридичної особи; у статутному капіталі юридичної особи державна або комунальна частка акцій (часток, паїв) перевищує 50 відсотків.
До замовників також належать юридичні особи та/або суб`єкти господарювання, які здійснюють діяльність в окремих сферах господарювання та відповідають хоча б одній з таких ознак: органам державної влади, органам влади Автономної Республіки Крим, органам місцевого самоврядування належить частка у статутному капіталі суб`єкта господарювання в розмірі більше ніж 50 відсотків або такі органи володіють більшістю голосів у вищому органі суб`єкта господарювання чи правом призначати більше половини складу виконавчого органу або наглядової ради суб`єкта господарювання; наявність спеціальних або ексклюзивних прав.
Прокурор посилається на те, що оголошуючи проведення відкритих торгів. Головне управління Національної поліції в Одеській області мало на меті не просто задоволення потреби в придбанні товарів, а й здійснити їх придбання на засадах конкурентності учасників відповідного тендеру.
Наразі, обставини вчинення ТОВ «КОМПАНІЯ «КАТРУСЯ»» порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів публічної закупівлі № иА-2018-11-07-001053-с, проведеної Головним управлінням Національної поліції в Одеській області, підтверджується рішенням адміністративної колегії Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від № 65/11 -р/к у справі № 39-02/2021.
Таким чином, уповноважений орган Антимонопольного комітету України своїм рішенням підтвердив порушення вимог законодавства, яке полягало у спотворенні його учасниками, у тому числі ТОВ «КОМПАНІЯ «КАТРУСЯ»», результатів торгів.
Протиправність таких дій полягала в їх спрямованні на здобуття перемоги у процедурі закупівлі будь-якою ціною, у тому числі шляхом домовленостей з іншим учасником.
Невід`ємною умовою ефективного функціонування економічної системи в Україні є розвиток якісного конкурентного середовища - результату й сукупності умов взаємодії усіх суб`єктів ринку за відповідного рівня економічного змагання й можливості впливу окремих економічних агентів на загальноринкову ситуацію.
Вільне змагання суб`єктів господарювання забезпечує встановлення цін на рівні, що приводить до оптимального розподілу суспільних ресурсів, сприяє підвищенню рівня організації господарської діяльності та здійсненню науково- технічного прогресу.
Ефективна економіка у свою чергу забезпечує високу та динамічну продуктивність капіталу як інвестиційну складову та результативність праці як соціальну складову, що є запорукою зростання загального добробуту.
На думку прокурор, допущені з боку ТОВ «КОМПАНІЯ «КАТРУСЯ»» порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів проведеного Головним управлінням Національної поліції в Одеській області тендеру, не сумісні з основними засадами цивільного законодавства, оскільки є проявом недобросовісної поведінки учасника цивільних відносин, призводить до порушення ним меж здійснення його цивільних прав, порушує принцип добросовісної конкуренції серед учасників, який встановлено Законом України «Про публічні закупівлі», нівелює мету проведення конкурентної процедури закупівлі та загалом негативно впливає на економічні процеси у державі та суспільстві.
Згідно з п. 121 цього рішення (Остаточні висновки адміністративної колегії), доказами, зібраними у справі, доводиться, а дослідженням усієї сукупності факторів, що об`єктивно могли вплинути на поведінку відповідачів, не спростовується висновок адміністративної колегії Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України про те, що товариство з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ «КАТРУСЯ»» (інформація з обмеженим доступом) та товариство з обмеженою відповідальністю «ЛЕКОМ» (інформація з обмеженим доступом) вчинили порушення, передбачене п. 1 ст. 50, що кваліфікується за п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів (тендерів) проведених: Головним управлінням Національної поліції в Одеській області (інформація з обмеженим доступом) на закупівлю меблів для дому, зокрема, ліжок двоярусних на металевому каркасі у кількості 150 штук (ДК 021:2015: 39140000-5), відповідно до ідентифікатора закупівлі: UA-2018-11 -07-001053-с.
За висновком Колегії (п. 122) така поведінка відповідачів є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, заборонених відповідно до п. 1 ст. 50 та п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції».
У зв`язку з тим, що ТОВ «КОМПАНІЯ «КАТРУСЯ»» та ТОВ «ЛЕКОМ» вчинили антиконкурентні узгоджені дії, а добросовісне конкурентне змагання між цими суб`єктами господарювання під час підготовки та участі у торгах не відбувалося, а отже суб`єкти господарювання взагалі не намагалися здобути завдяки власним досягненням переваги над іншими учасниками торгів. Унаслідок цього замовник був змушений обрати найкращу запропоновану цінову пропозицію, яка склалася не завдяки економічній конкуренції, а в результаті узгодженої неконкурентної поведінки.
Тому, дії TOB «КОМПАНІЯ «КАТРУСЯ»» спрямовані на порушення законодавчо встановленого порядку з метою одержання права на укладення договору про закупівлю за державні кошти № 554 від 11.12.2018 не на конкурентних засадах, не узгоджуються із законною господарською діяльністю у сфері публічних закупівель, а отже суперечать інтересам держави та суспільства, оскільки порушують правові та економічні засади функціонування вказаної сфери суспільних відносин, не сприяють, а навпаки, обмежують розвиток конкуренції у державі.
Ураховуючи зазначене, прокурор зазначає, що в діях ТОВ «КОМПАНІЯ «КАТРУСЯ»» вбачається наявність умислу на вчинення правочинів, які завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.
Метою вказаних дій є усунення конкуренції під час проведення Головним управлінням Національної поліції в Одеській області вищевказаних торгів та недобросовісне отримання права на укладення договору про закупівлю за державні кошти № 554 від 11.12.2018.
Таким чином, завідомо суперечлива мета дій ТОВ «КОМПАНІЯ «КАТРУСЯ»» полягала в тому, щоб уникнути встановлених Законом України «Про публічні закупівлі» обмежень, протиправно усунути конкуренцію під час проведення публічних закупівель, нівелювати ефективність їх результатів, у незаконний спосіб одержати право на укладення спірних договорів не на конкурентних засадах.
В силу положень ст. 202 ЦК України рішення тендерного комітету ГУ НП в Одеській області, оформлене протоколом розкриття тендерних пропозицій від за закупівлею № UA-2018-11-07-001053-с, за яким ТОВ «КОМПАНІЯ «КАТРУСЯ»» вирішено визнати переможцем, акцептувати його пропозиції та укласти із ним угоду, є правочином, учиненим замовником та спрямованим на набуття у нього та вказаного товариства цивільних прав та обов`язків щодо укладення договору про закупівлю за державні кошти № 554 від 11.12.2018.
Зокрема, принцип економії та ефективності публічних закупівель, визначений ст. 5 Закону України «Про публічні закупівлі» від 25.12.2015 № 922-VIII, втілює в собі результат досягнення стану добросовісної конкуренції. Його дотримання означає спрямованість держави на досягнення оптимального результату у вигляді створення конкурентного середовища, яке призведе до економічної вигоди.
Прокурор зазначає, що у спірних правовідносинах протокол (рішення) засідання тендерного комітету Головного управління Національної поліції в Одеській області від 28.11.2018 за закупівлею з ID UA-2018-11 -07-001053-с про визнання ТОВ «КОМПАНІЯ «КАТРУСЯ»» переможцем торгів, як індивідуальний акт державного органу, що вичерпав свою дію внаслідок його виконання шляхом укладення договору про закупівлю за державні кошти № 554 від 11.12.2018, не відповідає приписам чинного на момент його прийняття законодавства, а тому визнанню недійсним підлягає лише договір, укладений за наслідками такого рішення.
Згідно з нормами ч. 1 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі» в редакції, чинній на момент укладення спірних правочинів, договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України, з урахуванням особливостей, установлених цим Законом.
Норму аналогічного змісту містить ч. 1 ст. 41 указаного Закону в редакції, чинній на час подання позовної заяви.
Щодо застосування наслідків недійсності договору про закупівлю за державні кошти № 554 від 11.12.2018, то прокурор зазначає наступне.
Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Окрім цього, законом можуть бути встановлені особливі умови застосування наслідків, визначених в ст. 216 ЦК України, або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності правочину, визнаного таким судом, є обов`язковими та не можуть бути проігноровані його сторонами.
Таким чином, укладання договору про закупівлю за державні кошти, оспорюється з підстав його невідповідності вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України, а саме: у зв`язку з його невідповідністю інтересам держави та суспільства за наявності умислу з боку ТОВ «КОМПАНІЯ «КАТРУСЯ»».
Норми ЦК України встановлюють особливі правові наслідки такої недійсності правочинів.
Так, згідно з ч. 3 ст. 228 ЦК України, якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
З`ясовано, що ТОВ «КОМПАНІЯ «КАТРУСЯ»» за спірним договором від Головного управління Національної поліції в Одеській області одержано грошові кошти в сумі 594 000 гривень.
Отже, на думку прокурора, ТОВ «КОМПАНІЯ «КАТРУСЯ»», маючи намір на отримання незаконного права для укладення договору про закупівлю за державні кошти № 554 від 11.12.2018 та з метою одержання прибутку, порушуючи інтереси держави та суспільства, а також інших учасників ринкових відносин, усвідомлюючи протиправність таких дій, їх суперечність інтересам держави і суспільства, прагнучи та свідомо допускаючи настання протиправних наслідків, прийняло участь у проведенні конкурентної процедури закупівлі, знівелювавши змагальність у ній, внаслідок чого привласнило бюджетні кошти в сумі 594 000 гривень.
Вищенаведене, за поясненнями прокурора, свідчить про наявність у ТОВ «КОМПАНІЯ «КАТРУСЯ»» умислу на укладення спірного договору, який суперечить інтересам держави і суспільства з метою отримання прибутку.
Ураховуючи наявність умислу лише у ТОВ «КОМПАНІЯ «КАТРУСЯ»», як сторони оспорюваного договору про закупівлю за державні кошти, одержані ним в сумі 594 000 грн за цим правочином, повинні бути повернуті Головному управлінню Національної поліції в Одеській області, як іншій стороні договору, а отримані останнім за рішенням суду кошти - підлягають стягненню в дохід держави.
Крім того, прокурор в позовній заяві зазначає, що ним не пропущено строк позовної давності.
Суд зауважує, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18.
Обґрунтування наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави
Відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
На підставі ч. ч. 1,3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист таких інтересів, у випадках та порядку, встановлених законом.
Прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді за одночасної наявності двох елементів: порушення або загрози порушення інтересів держави та нездійснення чи неналежного здійснення захисту таких інтересів відповідним суб`єктом владних повноважень, а також у разі його відсутності.
Згідно з ч. 3 ст. 4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених до його компетенції, мають право звертатися особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
З викладеним корелюються й положення ч. ч. 3 та 4 ст. 53 ГПК України, за якими у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, передбачені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також указує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Щодо порушення інтересів держави.
Одним із ключових для застосування норм ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та визначення згаданого елемента є поняття «інтерес держави».
«Інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необгрунтованого обмеження повноважень прокурора із захисту суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 19.09.2019 у справі № 815/724/15, від у справі № 380/3398/20, від 05.10.2021 у справі №380/2266/21, від у справі № 320/10736/20 та від 23.12.2021 у справі № 0440/6596/18.
Крім того, відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Україна є Державою - учасницею Конвенції Організації Об`єднаних Націй проти корупції, прийнятої на 58 сесії Генеральної Асамблеї ООН 31.10.2003.
Для України Конвенція набрала чинності 01.01.2010 у зв`язку із її ратифікацією Законом України від 18.10.2006 № 251-У.
Отже, держава офіційно взяла на себе зобов`язання виконувати положення Конвенції.
Норми Конвенції ООН проти корупції є найбільш змістовним міжнародним актом, який спрямований на запобігання та боротьбу з корупцією як у світовому, так і в національному масштабі. Цей документ становить правовий базис для приведення національного законодавства кожної Держави-учасниці у відповідність до загальновизнаних методів і заходів у вказаній сфері. В основу згаданої Конвенції органічно покладено дві ключові засади: заходи щодо запобігання корупції та боротьба із цим явищем.
Держави - учасниці Конвенції, беручи до уваги принципи належного управління державними справами й державним майном, справедливості, відповідальності й рівності перед законом і необхідність забезпечити добропорядність, домовилися про те, що цілями Конвенції є, зокрема, заохочення чесності, відповідальності й належного управління громадськими справами й державним майном (преамбула та ст. 1 Конвенції).
У сфері державних закупівель та управління державними фінансами (ч. 1 ст. 9 Конвенції) кожна Держава-учасниця вживає згідно з основоположними принципами своєї правової системи необхідних заходів для створення належних систем закупівель, які ґрунтуються на прозорості, конкуренції та об`єктивних критеріях прийняття рішень і є ефективними.
Так, з 21.02.2019 набрали чинності зміни до Конституції України щодо стратегічного курсу держави на набуття повноправного членства України в Європейському Союзі та в Організації Північноатлантичного договору.
Для поступової інтеграції України до ЄС та розвитку України в цілому важливою є Угода про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським Співтовариством з атомної енергії і їхніми державами- членами, з іншої сторони (далі - Угода), розділ IV якої присвячений торгівлі та суміжним питанням.
Цю Угоду, яка для України набрала чинності 01.09.2017, ратифіковано Законом України від 16.09.2014 № 1678-VII.
Зокрема, в Угоді сторони визначили внесок прозорого, недискримінаційного, конкурентного і відкритого тендерного процесу у сталий економічний розвиток і встановили за свою мету ефективне, взаємне і поступове відкриття відповідних ринків закупівель (ст. 148).
Згідно зі ст. 151 Угоди не пізніше ніж через 6 місяців з дати набрання нею чинності сторони дотримуються низки основних стандартів для укладення відповідних контрактів. Ці основні стандарти походять безпосередньо з правил та принципів державних закупівель, які регулюються acquis ЄС у сфері державних закупівель, зокрема принципи прозорості та пропорційності.
Глава 10 Угоди присвячена забезпеченню конкуренції в господарчій сфері.
Так, Сторони визнають важливість вільної та неспотвореної конкуренції у торговельних відносинах, а також те, що антиконкурентні господарські дії та операції потенційно можуть спотворити належне функціонування ринків та загалом зменшити позитивні наслідки лібералізації торгівлі. Тому Сторони домовилися, що певні практики та операції, як визначено їхнім відповідним законодавством про конкуренцію, є несумісними із цією Угодою тією мірою, якою вони можуть вплинути на торгівлю між Сторонами (ст. 254 Угоди).
До таких практик та операцій віднесено угоди, узгоджені дії суб`єктів господарювання та рішення об`єднань суб`єктів господарювання, метою або наслідками яких є перешкоджання, обмеження, спотворення чи суттєве послаблення конкуренції на території будь-якої зі Сторін (ст. 254(а) Угоди).
При цьому, Україна та Сторона ЄС забезпечують застосування законодавства про конкуренцію, яке ефективно протидіє діям та операціям, зазначеним у ст. 254(а) (ч. 1 ст. 255 Угоди).
Отже, порушення законодавства про публічні закупівлі шляхом усунення конкуренції під час проведення тендеру призводять до незабезпечення положень Конвенції Організації Об`єднаних Націй проти корупції та підриву авторитету Української держави перед Європейським співтовариством, свідчать про невиконання вказаної Угоди, нівелюють конституційні засади, тобто фактично відтерміновують набуття Україною повноправного членства в Європейському Союзі та Організації Північноатлантичного договору.
Метою цього позову є захист інтересів держави, порушених унаслідок прийняття незаконного рішення тендерним комітетом ГУ НП в Одеській області, що підтверджується протоколом розкриття тендерних пропозицій від 28.11.2018 за закупівлею № UA-2018-11-07-001053-с та укладеним у подальшому між замовником та ТОВ «КОМПАНІЯ «КАТРУСЯ»» спірним договором про закупівлю товару за державні кошти № 554.
Обставини вчинення та наслідки таких діянь для економіки держави свідчать про невідповідність указаних фактів як правовій природі здійснення публічних закупівель у цілому, яка заснована на чесній господарській діяльності учасників тендерів та замовників, так і інтересам держави та суспільства.
При цьому, зазначені обставини та наслідки передбачають розпорядження бюджетними коштами з недотриманням принципів максимальної економії, ефективності та результативності їх витрачання, які забезпечуються завдяки добросовісній конкуренції суб`єктів господарювання.
Аналогічна за змістом правова позиція висловлена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду в постанові від 25.08.2022 у справі №904/6691/20 (910/18605/19).
Згідно з п. 2 Рекомендації Яес (2012) 11 Комітету міністрів Ради Європи державам - учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятої 19.09.2012 на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їхня місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.
Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад у тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення від 15.01.2009 у справі «Менчинська проти Росії», заява № 42454/02, п. 35; рішення від 01.04.2010 у справі «Корольов проти Росії», заява № 5447/03, п. 38).
Положеннями ч. 2 ст. 42 Конституції України визначено, що держава забезпечує захист конкуренції у підприємницькій діяльності. Не допускаються зловживання монопольним становищем на ринку, неправомірне обмеження конкуренції та недобросовісна конкуренція. Види і межі монополії визначаються законом. Як визначено у ст.7 Закону України «Про засади внутрішньої і зовнішньої політики», розвиток конкуренції, як основного чинника підвищення ефективності економіки є однією з основних засад внутрішньої політики в економічній сфері.
У відповідності до ч. 1 ст. 25 ГК України, держава підтримує конкуренцію, як змагання між суб`єктами господарювання, що забезпечує завдяки їх власним досягненням здобуття ними певних економічних переваг, внаслідок чого споживачі та суб`єкти господарювання отримують можливість вибору необхідного товару і при цьому окремі суб`єкти господарювання не визначають умов реалізації товару на ринку. Зазначене кореспондує законодавчій нормі ст. 1 Закону України «Про захист економічної конкуренції».
Добросовісна конкуренція є одним із принципів здійснення закупівель, визначених ст. З Закону України «Про публічні закупівлі», метою якого є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.
Водночас, п. 6 ч. 1 ст. 7 Бюджетного кодексу України визначено, що бюджетна система України функціонує, зокрема, за принципом ефективності та результативності, який означає, що при виконанні бюджетів усі учасники бюджетного процесу мають прагнути досягнення цілей шляхом забезпечення якісного надання публічних послуг при залученні мінімального обсягу бюджетних коштів та досягнення максимального результату при використанні визначеного бюджетом обсягу коштів.
А практична реалізація вказаного принципу бюджетної системи України під час здійснення видатків бюджету досягається завдяки Закону України «Про публічні закупівлі».
Так, відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 5 цього Закону закупівлі здійснюються за принципами добросовісної конкуренції серед учасників і максимальної економії, ефективності та пропорційності.
Проте, порушення вимог Закону України «Про захист економічної конкуренції», спрямованого на забезпечення ефективного функціонування економіки України на основі розвитку конкурентних відносин, учасниками закупівель нівелює можливість втілення вказаних принципів бюджетної системи України та публічних закупівель, призводить до неефективного та неекономного використання бюджетних коштів для придбання товарів, робіт і послуг.
Тому, пред`явлення прокурором цього позову покликано очевидним та свідомим порушенням інтересів держави в бюджетній сфері, оскільки ігнорування ТОВ «КОМПАНІЯ «КАТРУСЯ»» законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які спотворили результати тендерів, призвело на думку прокурора до придбання послуг за рахунок бюджетних коштів за відсутності конкуренції між учасниками торгів та при формальному створенні ними її видимості.
Наслідком цього стало нівелювання мети публічної закупівлі - отримання послуги з максимальною економією та ефективністю, із залученням мінімального обсягу бюджетних коштів.
Щодо органів, уповноважених державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (ч. 4 ст. 53 ГПК України).
У Рішенні від 08.04.1999 № З-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», висловив позицію про те, що під ним потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (п. 2 резолютивної частини).
При цьому згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади. їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Вказану позовну заяву окружною прокуратурою подано в інтересах держави в особі Південного офісу Держаудитслужби з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про публічні закупівлі» уповноважений орган - це центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері публічних закупівель.
Уповноважений орган здійснює регулювання та реалізує державну політику у сфері закупівель у межах повноважень, визначених цим Законом. Рахункова палата, Антимонопольний комітет України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, здійснюють контроль у сфері публічних закупівель у межах своїх повноважень, визначених Конституцією та законами України (ч. ч. 1, 3 ст. 7 Закону України «Про публічні закупівлі»).
Здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (ст. 1 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні»).
Правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні унормовано положеннями Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» та приписами Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 № 43 (надалі - Положення).
Нормами ст. 2 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» визначено, що головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов`язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів, за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про закупівлі, діяльністю суб`єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.
Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення аудиту, інспектування, перевірки та моніторингу закупівлі.
Нормами ст. 5 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» визначено, що контроль за дотриманням законодавства у сфері закупівель, який згідно зі ст. 2 цього Закону є одним з головних завдань органу державного фінансового контролю, здійснюється шляхом проведення моніторингу закупівлі у порядку, встановленому Законом України «Про публічні закупівлі», проведення перевірки закупівель, а також під час державного фінансового аудиту та інспектування.
Положенням про Державну аудиторську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 № 43 (надалі - Положення), визначено що реалізуючи державний фінансовий контроль через здійснення моніторингу закупівель, Державна аудиторська служба України, яка є центральними органами виконавчої влади, діяльність якої спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України, має право звертатися до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Згідно із п. 10 ст. 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» та п. п. З, 4, 9 ч. 4 Положення, Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань: реалізує державний фінансовий контроль через здійснення, зокрема, перевірки державних закупівель; здійснює контроль, зокрема, за дотриманням законодавства про державні закупівлі; вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів; застосовує заходи впливу за порушення бюджетного законодавства, накладає адміністративні стягнення на осіб, винних у порушенні законодавства; передає в установленому порядку правоохоронним органам матеріали за результатами державного фінансового контролю у разі встановлення порушень законодавства, за які передбачено кримінальну відповідальність або які містять ознаки корупційних діянь.
Отже, орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль за використанням коштів державного та місцевих бюджетів, і в разі виявлення порушень законодавства має право пред`явити обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2018 у справі №826/9672/17).
Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи (пункт 7 Положення).
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про публічні закупівлі» моніторинг процедури закупівлі здійснюють центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, та його міжрегіональні територіальні органи за наявності однієї з підстав передбачених ч. 2 ст. 8 Закону.
Реалізація результатів таких заходів спрямована на усунення виявлених порушень чи відшкодування заподіяної шкоди (у конкретно визначених випадках), здійснюється відповідно до законів та порядків залежно від виду заходу державного фінансового контролю, що проводився.
Категорію спорів, у яких органи державного фінансового контролю можуть бути безпосередньо позивачем (діяти в інтересах держави), визначено п. 10 ст. 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні». Аналогічний припис містить абз. З п. п. 9 п. 4 Положення.
Згідно з пунктом 8 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», органу державного фінансового контролю надається право, крім іншого, порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства.
З системного тлумачення вищенаведених правових норм вбачається, що Державна аудиторська служба України є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, зокрема, при здійсненні державних закупівель. Саме до повноважень Держаудитслужби та її підрозділів належить вжиття заходів контролю щодо додержання вимог законодавства при проведенні замовниками публічних закупівель, а також звернення до суду в інтересах держави з позовними заявами у разі невиконання ними вимог про усунення виявлених порушень.
Аналогічний висновок у подібних правовідносинах щодо визначення позивачем у справі офісу Держаудитслужби викладено у постановах Верховного Суду від 15.05.2019 у справі 911/1497/18, від 30.07.2020 у справі № 904/5598/18.
З урахуванням наведеного, Держаудитслужба є належним органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції щодо реалізації державної політики у сфері закупівель. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2018 у справі № 826/9672/17.
Приморською окружною прокуратурою міста Одеси Одеської області за № 52-7309вих-23 скеровано запит до Південного офісу
Держаудитслужби з метою отримання інформації щодо вжитих заходів на усунення порушень законодавства, у тому числі про звернення до суду із відповідним позовом.
Тобто, прокурором поінформовано орган фінансового контролю про виявлені порушення та необхідність вжиття заходів для захисту законних інтересів держави.
У подальшому, листом від 27.07.2023 № 151531-17/3420-2023 Південний офіс Держаудитслужби поінформував окружну прокуратуру, що питання наявності ознак антиконкурентних узгоджених дій не належить до компетенції Держаудитслужби.
Разом з цим, у листі також зазначено, що Південним офісом Держаудитслужби не проводився моніторинг зазначеної процедури закупівлі, а також не досліджувалось питання дотримання вимог законодавства при здійсненні даної процедури закупівлі під час проведення інших заходів державного фінансового контролю.
Вказане свідчить про невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо про можливе порушення інтересів держави, а відтак і про його бездіяльність.
У свою чергу, підстави для представництва прокурором інтересів держави в особі Держаудитслужби, яка проводила моніторинг публічної закупівлі, однак може і повинна бути позивачем у справах з аналогічних питань підтверджені постановою Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 по справі № 912/2385/18.
Підстави для подання позовної заяви в інтересах Держаудитслужби узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, згідно якої у разі не проведення Держаудитслужбою моніторингу, наявність підстав для представництва інтересів держави в особі Держаудитслужби залежить від факту її обізнаності про існування стверджуваного прокурором порушення законодавства у сфері публічних закупівель.
Вказане свідчить про невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо про можливе порушення інтересів держави, а відтак і про його бездіяльність.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від у справі № 905/1529/20.
Необхідність звернення з цим позовом зумовлена потребою захистити інтереси держави у зв`язку із нездійсненням відповідних повноважень органом Державної аудиторської служби України, якого держава наділила повноваженнями щодо реалізації державної політики у сфері державного фінансового контролю, зокрема при здійсненні державних закупівель (ст. 7 Закону України «Про публічні закупівлі», ст. ст. 5, 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 № 43).
Органи, уповноважені державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах
Суперечності, які виникають у бюджетних правовідносинах, зачіпають як інтереси держави, так і суспільні інтереси, тож порушення інтересів держави у цій сфері є порушенням загальнодержавних інтересів, що відповідно до ст. 131-1 Конституції України покладає на прокурора обов`язок представництва в суді.
Відповідно до ч. 4 ст. 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах.
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»).
Системне тлумачення положень ст. 53 ГПК України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво у суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (висновок викладений у постановах Верховного Суду від 31.10.2019 у справі № 923/35/19, від 23.07.2020 у справі №925/383/18).
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необгрунтованим (аналогічні висновки викладено у пунктах 38-40, 42, 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18).
Так, у постанові від 19.07.2018 у справі № 822/1169/17 Верховний Суд указав, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор.
Однак, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно (правова позиція Верховного Суду у справі № 927/246/18 від 06.02.2019).
У п. 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 наведено висновок щодо застосування ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» у спірних правовідносинах, з якого вбачається, що бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Аналогічна правова позиція висловлювалась неодноразово, зокрема у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 10.05.2018 у справі № 910/18283/17, від 17.10.2018 у справі № 910/11919/17.
Отже, встановлено, що Південний офіс Держаудитслужби як орган, уповноважений державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, такого захисту не здійснює.
Згідно з абз. абз. 1-3 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.
Приморська окружна прокуратура міста Одеси на виконання вимог, передбачених абз. 4 ч. 4 ст. 23 вказаного Закону, листом від 18.07.2023 за № 52-7309вих-23 повідомила Південний офіс Держаудитслужби про існування порушень інтересів держави за наслідками проведення тендеру, результати якого спотворено антиконкурентними узгодженими діями його учасників, і про наявність підстав для визнання їх недійсними як таких, що суперечить інтересам держави з умислу ТОВ «КОМПАНІЯ «КАТРУСЯ»», але відповідних заходів реагування з боку органу фінансового контролю не вжито.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 зроблено висновок, згідно з яким сам факт незвернення до суду органу, уповноваженого державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, з позовом свідчить про те, що такий орган неналежно виконує свої повноваження щодо необхідного захисту, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади населеного пункту та звернення до суду з позовом.
Таким чином, незалежно від причин незвернення Південного офісу Держаудитслужби до суду, факт цього незвернення свідчить про те, що вказаний суб`єкт владних повноважень не виконує своїх повноважень із захисту інтересів держави.
Отже, з боку органу фінансового контролю, як органу, уповноваженого державою на захист її інтересів, допущено нездійснення відповідного захисту та не пред`явлено до суду позов про визнання недійсним договору № 554 від 11.12.2018 про закупівлю товару за державні кошти як такого, що суперечить інтересам держави з умислу ТОВ «КОМПАНІЯ «КАТРУСЯ»», і застосування наслідків недійсності цього договору.
У п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 зроблено висновок, згідно з яким прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після одержання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.
Унаслідок нездійснення вказаними органами належних заходів інтереси держави залишаються незахищеними. У зв`язку із викладеним у прокурора виникло не тільки право, а й обов`язок відреагувати на їх порушення шляхом пред`явлення до суду цього позову.
Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постановах від у справі № 924/349/18, від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18 та від у справі № 912/2385/19.
Таким чином, наявність у прокурора підстав для представництва інтересів держави в особі Південного офісу Держаудитслужби шляхом пред`явлення цього позову обґрунтовується:
- наявним порушенням інтересів держави у бюджетній сфері та необхідністю їх комплексного захисту, адже вчинення ТОВ «КОМПАНІЯ «КАТРУСЯ»» порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які спотворили результати тендеру, призвело до придбання послуг за рахунок бюджетних коштів за відсутності конкуренції та при формальному створенні учасниками торгів її видимості, наслідком чого стало нівелювання мети публічної закупівлі, як отримання послуги з максимальною економією та ефективністю, із залученням мінімального обсягу бюджетних коштів для цього;
- орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, будучи поінформованим про існування такого порушення, не здійснює захист інтересів держави.
Прокурором дотримано вимоги абз. З ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та на виконання зазначених норм Приморською окружною прокуратурою міста Одеси попередньо, до пред`явлення позову, окремим листом повідомлено позивача про прийняття рішення стосовно представництва інтересів держави шляхом пред`явлення до суду цього позову.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши прибувших в засідання представників, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
В силу частини першої статті 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Реалізуючи визначене право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18, від 19.01.2021 у справі №916/1415/19), а право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі №338/180/17), відтак, суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
У справі «Белеш та інші проти Чеської Республіки» Європейський суд з прав людини зауважив, що право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав та обов`язків.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 04.12.1995 у справі «Белле проти Франції» для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права, оскільки обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Неналежність або неефективність обраного позивачем способу захисту права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
Враховуючи вищевикладене, господарський суд повинен встановити, на що саме спрямований позов та вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту в обраний позивачем спосіб.
Згідно з частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України.
За приписом статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Правовими підставами даного позову прокурор визначив частину першу статті 203, частину першу, третю статті 215, частину третю статті 228 Цивільного кодексу України.
Предметом спору у справі, яка розглядається, є вимоги прокурора про визнання недійсним договору про закупівлю визнання недійсним договору про закупівлю за державні кошти № 554 від 11.12.2018, укладеного між Головним управлінням Національної поліції в Одеській області (код ЄДРПОУ 40108740) та ТОВ “КОМПАНІЯ “КАТРУСЯ” (код ЄДРПОУ 38167660), як такий, що суперечить інтересам держави та суспільства з умислу останнього;
- стягнення з ТОВ “КОМПАНІЯ “КАТРУСЯ” (код ЄДРПОУ 38167660, вул. Терещенківська, буд. 2-А, м. Нікополь, Дніпропетровська обл., 53200) на користь Головного управління Національної поліції в Одеській області (код ЄДРПОУ 40108740, вул. Академіка Філатова, буд. 15-А, м. Одеса, 65080) 594 000,00 грн., а з Головного управління Національної поліції в Одеській області (код ЄДРПОУ 40108740, вул. Академіка Філатова, буд. 15-А, м. Одеса, 65080) 594 000,00 грн в дохід держави.
Отже, ключовим питанням цієї справи є наявність підстав для застосування частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України.
Частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
За загальним правилом правовим наслідком недійсності правочинів є повернення сторін в стан, що передував укладенню правочину (абзац 2 частина перша статті 216 Цивільного кодексу України). Такий правовий наслідок спрямований на те, аби нівелювати все, що відбулося, і зробити його юридично незначущим.
Супроводжувальним правовим наслідком недійсності правочину є можливість відшкодування винною стороною правочину збитків та моральної шкоди, завданих другій стороні правочину. Такий правовий наслідок спрямований на те, аби досягти компенсації понесених такою стороною втрат, тобто є проявом дії компенсаційних засад цивільного права.
Оскільки відшкодування збитків та моральної шкоди є видом цивільно- правової відповідальності, їх стягнення відбувається на користь приватної особи, в її інтересах і саме задля неї.
У частині третій статті 228 Цивільного кодексу України передбачаються зовсім інші правові наслідки:
-які спрямовані не на позначене вище, а на реакцію з боку держави на правопорушення сторони/сторін правочину;
-ініціатором цих правових наслідків є держава, а не сторона правочину;
-ці правові наслідки встановлені в публічних інтересах (як їх розуміє держава), а не в приватноправових;
-наслідки полягають не у відновленні становища, що існувало до вчинення правочину, а на вилученні майна;
-ці правові наслідки не можна розцінювати як відшкодування збитків.
Такі правові наслідки не можна віднести до компенсаційних, адже вони є сутнісно іншими і являють собою різновид конфіскації майна державою.
Вирішуючи питання щодо застосування частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України суд має враховувати, що санкції, передбачені цією нормою, є не компенсаційними, а конфіскаційними санкціями, які передбачають стягнення усього отриманого за правочином на користь держави. Ці санкції спрямовані не на відновлення правового стану, який існував до порушення, а на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства.
Конфіскація без вироку суду (Non-Conviction Based Confiscation - NCBC) розглядається ЄСПЛ як втручання у право власності, захищене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Застосування наслідків, передбачених частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України, є втручанням держави у право власності приватних осіб. Тому підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до зазначеної статті кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
-втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
-якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
-втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Верховний Суд у постанові від 20.03.2019 у справі №922/1391/18 вказав, що здійснивши правовий аналіз частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України, можна дійти висновку, що ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.
Отже, для правильного вирішення спору необхідно встановити, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру (умислу) у кожної із сторін.
Наявність такого наміру (умислу) у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.
Фактично у якості єдиного доказу того, що оспорюваний договір про закупівлю за державні кошти №554 від 11.12.2018 є таким, що завідомо суперечать інтересам держави і суспільства з умислу однієї сторони - Товариства з обмеженою відповідальністю “КОМПАНІЯ “КАТРУСЯ” прокурор посилається на рішення Адміністративної колегії Південного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 18.04.2023 № 65/11-р/к та викладені у ньому висновки про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю “КОМПАНІЯ “КАТРУСЯ” та Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛЕКОМ» вчинили порушення, передбачене пунктом 1 статті 50, що кваліфікується за пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів (тендерів), проведених Головним управлінням Національної поліції в Одеській області на закупівлю товарів «Ліжко двоярусне на металевому каркасі».
Водночас, суд звертає увагу на те, що лише сам факт вчинення вказаними товариствами порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у спірній закупівлі, встановлений рішенням Антимонопольного комітету України, не є підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними як таких, що вчинені з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства (частина третя статті 228 Цивільного кодексу України).
Не будь-які порушення актів цивільного законодавства, вчинені під час укладення договору, мають своїм наслідком невідповідність правочину частині третій статті 228 Цивільного кодексу України, а має бути доведено, що зміст правочину та мета його вчинення завідомо суперечать інтересам держави і суспільства.
Отже, для застосування приписів частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України прокурор у цій справі мав довести, що сам правочин за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства, водночас прокурор цього не доводив, стверджував про порушення правил конкуренції, які мали місце під час проведення закупівлі.
Антиконкурентна поведінка спрямована на спотворення конкуренції між учасниками торгів, але не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підривати її інтереси. Тому така поведінка сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України.
Прокурором не доведено, що внаслідок укладення спірного правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар/роботу неналежної якості. За цих умов відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенню майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
Таким чином, суд вважає, що враховуючи конфіскаційний характер санкції, передбаченої частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу, який суд не може змінити, як і зменшити розмір, ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
Суд звертає увагу на невідповідність норми частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України загальним засадам цивільного законодавства, її каральний характер, притаманний нормам саме публічного, а не приватного права, а також на суттєві логічні невідповідності приписів частин першої, другої статті 228 Цивільного кодексу, які встановлюють, що нікчемним є правочин, який суперечить публічному порядку, але як наслідок передбачають більш м`які наслідки - двосторонню реституцію, та частини третьої цієї статті, яка щодо оспорюваного правочину (який порівняно з нікчемним є не очевидно недійсним і, відтак, має меншу суспільну небезпеку) встановлює у якості наслідків набагато жорсткішу санкцію - стягнення з винної сторони (сторін) майна на користь держави.
При визначенні підстав для застосування частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо).
Аналогічна позиція щодо застосування норм частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України викладена у постанові Верховного Суду від 19.12.2025 у справі №922/3456/23.
Пунктом 4 частини першої статті 17 Закону України «Про публічні закупівлі» встановлено, що замовник приймає рішення про відмову учаснику в участі у процедурі закупівлі та зобов`язаний відхилити тендерну пропозицію учасника або відмовити в участі у переговорній процедурі закупівлі (крім випадків, зазначених у пунктах 2, 4, 5 частини другої статті 40 цього Закону) в разі, якщо суб`єкт господарювання (учасник) протягом останніх трьох років притягувався до відповідальності за порушення, передбачене пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів тендерів.
У вказаний спосіб держава гарантує розвиток добросовісної конкуренції, забезпечує ефективність правового регулювання сфери публічних закупівель, прозорість процедур. При цьому позбавлення суб`єкта господарювання права протягом трьох років брати участь у процедурах закупівель є тим запобіжчиком, за допомогою якого держава усуває недобросовісність суб`єктів господарювання від можливості мати доступ до публічних коштів.
Крім того, за порушення законодавства про захист економічної конкуренції Законом України «Про захист економічної конкуренції» передбачена відповідальність. Зокрема, за порушення, передбачені пунктами 1, 2 та 4 статті 50 цього Закону, накладаються штрафи (стаття 51, частина друга статті 52).
Суд вбачає, що за порушення, передбачене пунктом 1 статті 50, що кваліфікується за пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції», рішенням Антимонопольного комітету України накладено штраф, зокрема, на Товариство з обмеженою відповідальністю “КОМПАНІЯ “КАТРУСЯ”. Отже, відповідачем-2 понесено відповідальність за вчинене ним порушення законодавства про захист економічної конкуренції.
Статтею 55 Закону України «Про захист економічної конкуренції» передбачено, що особи, яким заподіяно шкоду внаслідок порушення законодавства про захист економічної конкуренції, можуть звернутися до господарського суду із заявою про її відшкодування. Шкода, заподіяна порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченими пунктами 1, 2, 5, 10, 12, 18, 19 статті 50 цього Закону, відшкодовується особою, що вчинила порушення, у подвійному розмірі завданої шкоди.
Суд звертає увагу на те, що положення Закону України «Про захист економічної конкуренції» є спеціальними у випадку порушення його норм, зокрема, шляхом узгодженої поведінки на торгах. Цей закон також визначає можливість заявлення вимог про стягнення шкоди, завданої таким порушенням.
З урахуванням викладеного, прокурор, у разі завдання, на його думку, шкоди інтересам держави і суспільства внаслідок укладення і виконання спірного договору, не позбавлений можливості розрахувати завдані таким порушенням збитки та пред`явити вимогу про їх стягнення з винної особи, як це передбачено статтею 55 Закону України «Про захист економічної конкуренції».
З огляду на наведене, підстави для визнання оспорюваного договору недійсним відповідно до частини першої статт 203, частини першої статті 215, частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України відсутні, а відтак, відсутні і підстави для застосування наслідків недійсного правочину, а тому суд відмовляє в задоволенні позову.
Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку відмовити в задоволенні позову.
Відповідно до ч. 1, 9 ст. 129 ГПК України судові витрати в розмірі сплаченого судового збору покладаються на Одеську обласну прокуратуру (яка сплачувала судовий збір за подання позову) у зв`язку з відмовою в задоволенні позову.
На підставі вищевикладених норм права, керуючись ст.ст. 129, 232-240, 243, Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Південно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 04 березня 2026 р.

Суддя В.В. Литвинова