РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

27 лютого 2026 року	Справа №160/35635/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Конєвої С.О. 

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
15.12.2025р. через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 та просить:
- визнати протиправними дії відповідача, які полягають у нарахуванні складових грошового забезпечення позивача за період з 23.05.2022 року до 20.05.2023, шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт;
- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок, виплату та стягнення грошового забезпечення позивача (щомісячні основні види грошового забезпечення, щомісячні додаткові види грошового забезпечення, одноразові додаткові види грошового забезпечення та премії), у т.ч. грошової допомоги на оздоровлення (за 2022-2023 роки) та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань (за 2022-2023 роки), за період з 23.05.2022 до 20.05.2023, виходячи із розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначити шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, а саме: встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022, на відповідний тарифний коефіцієнт, за період з 23.05.2022 по 31.12.2022; встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023, на відповідний тарифний коефіцієнт, за період з 01.01.2023 по 20.05.2023, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30.08.2017 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 23.05.2022 року по 03.11.2025 року він проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , при цьому, останній протиправно розраховував його грошове забезпечення із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року (1762 грн.), що призвело до порушення його майнових прав та до зменшення розміру грошового забезпечення та його складових, гарантованого йому ст.9 Закону №2011-ХІІ. Також позивач вказав на те, що про розмір грошового забезпечення, у тому числі зазначених вище його складових, йому стало відомо тільки з листа відповідача №2463 від 08.12.2025р. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, вчиненими всупереч вимогам чинного законодавства, посилаючись на те, що, починаючи з 29.01.2020р. з урахуванням висновків постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020р. у справі №826/6453/18, його грошове забезпечення та всі його складові мали бути відповідачем обчислені із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня відповідного календарного року, шляхом його множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п.4 постанови КМУ №704, оскільки прожитковий мінімум для працездатних осіб згідно із Законами України «Про Державний бюджет України» станом на 01.01.2022р., станом на 01.01.2023р. Проте, позивач зазначив, що відповідно до листа відповідача №2463 від 08.12.2025р. його було проінформовано про розміри його грошового забезпечення, яке розраховувалося у спірний період з 23.05.2022 по 20.05.2023р. з розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначеній законом на 01.01.2018р. (1762,00грн.), що на думку позивача, є неправомірним та нижчим за прожитковий мінімум на 1 січня відповідного календарного року. Тому, на переконання позивача, різниця розміру прожиткового мінімуму на зазначені вище періоди впливає на визначення розміру грошового забезпечення та всіх його складових (у тому числі, щомісячних одноразових та додаткових його видів, грошової допомоги для оздоровлення за 2022-2023 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022-2023 роки, премії), та з моменту набрання вищенаведеним судовим рішенням законної сили, тобто з 29.01.2020р. позивач вважає, що він має право на отримання грошового забезпечення, обчисленого із використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022р., на 01.01.2023р. та помноженого на відповідний коефіцієнт.
Ухвалою суду від 19.12.2025р. було відкрито адміністративне провадження у даній справі, призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та, зокрема, зобов`язано відповідача протягом 15 календарних днів після отримання цієї ухвали надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази правомірності дій відповідача у даних спірних правовідносинах, виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.
Зазначена ухвала суду разом із адміністративним позовом була отримана, зокрема, відповідачем у його електронному кабінеті 16.12.2025р. (адміністративний позов з додатками), 20.12.2025р. (ухвалу суду), що є належним повідомленням відповідача про час та місце судового розгляду справи у відповідності до вимог ст.18 Кодексу адміністративного судочинства України, що підтверджується довідками про доставку електронного листа, наявними у справі.
21.12.2025р., на виконання вищевказаної ухвали суду, через систему "Електронний суд" відповідач подав до суду відзив на позов, в якому просив у задоволенні позовних вимог позивачеві відмовити в повному обсязі посилаючись на те, що до спірних правовідносин не може бути застосована норма, за якою обчислення грошового забезпечення позивача здійснюється із використанням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, оскільки ні норми КАС, ні інші норми законодавства не визначають в якості наслідку визнання нормативно-правового акту протиправним і не чинним автоматичне відновлення дії акту, що регулювали відповідні відносини раніше; на момент подачі позову позивачем Кабінетом Міністрів України вже було внесено зміни в постанови КМУ №704 та п.4 цієї постанови був викладений у редакції постанови КМУ №481 від 12.05.2023р., який передбачав обчислення розмірів посадових окладів, окладів на військовим званням військовослужбовців із розміру 1762 грн., тому наразі всім військовослужбовцям ЗСУ на ін. категоріям, встановлені розміри посадових окладів у відповідності до пункту 4 Постанови №704 в редакції Постанови КМ №481 від 12.05.2023р. Кабінетом Міністрів України, який у даному питанні має дискреційні повноваження щодо визначення таких посадових окладів (окрім того, саме Уряд готує проєкт наказу про Державний Бюджет, який затверджується Верховною Радою України), то як наслідок, відповідач діяв у встановлений спосіб та у визначених чинною редакцією Постанови №704 межах, тому вважає, що протиправна бездіяльність з боку відповідача відсутня. Також відповідач вказав і на те, що з 01.01.2017р. набрав чинності закон №1774-УІІІ, пунктом 3 розділу ІІ якого встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. Щодо того, що розрахунковою величиною для визначення посадових окладів за Постановою №704 є саме розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 1 січня 2018 року, а мінімальна заробітна плата не застосовується наголосив і Верховний Суд у постановах від 10.09.2021 у справі №480/5496/20, від 19.08.2021 у справі №400/1214/21 та від 27.05.2021 у справі №520/5794/20 та ці висновки підлягають застосуванню до спірних правовідносин за приписами ч.5 ст.242 КАС України. Постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18 набрала законної сили саме 29.01.2020, а згідно ст.58 Конституції України – закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, отже, відповідач вважає, що до спірних правовідносин не може бути застосована норма, за якою обчислення грошового забезпечення позивача повинно здійснюватись із використанням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, тому вважає, що у задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити в повному обсязі, так як відповідач діяв виключно в межах та у спосіб, який визначений законодавством України.
24.12.2025р. позивачем через систему «Електронний суд» було подано відповідь на відзив, у якому позивач додатково зазначив, що за ч.2 ст.92 Конституції України виключно законами України встановлюються Державний бюджет України і бюджетна система України та порядок встановлення державних стандартів; Кабінет Міністрів України не уповноважений та не вправі установлювати розрахункову величину для визначення посадових окладів із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили, зокрема, п.4 Постанови №704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018р. не відповідає правовим актам вищої юридичної сили , згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений законодавцем на відповідний рік, до спірних правовідносин підлягає застосуванню п.4 Постанови №704 в частині, що не суперечить нормативно-правовим актам, який має вищу юридичну силу, а саме: у 2022 році - Закону №1928-ІХ, у 2023 році – Закону №2710-ІХ із використанням для визначення розміру посадового окладу та окладу за військовим званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік). Відтак, у період з 23.05.2022 року по 20.05.2023 року грошове забезпечення позивача мало б обчислюватися із використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022, станом на 01.01.2023 за Законами України «Про Державний бюджет України на 2022 та 2023 роки».
Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Ухвалою суду від 27.02.2026р. було продовжено строк розгляду даної справи до 27.02.2026р.
Враховуючи викладене, рішення у даній справі приймається судом 27.02.2026р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.
У відповідності до ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.
Громадянин України ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 23.05.2022р. по 03.11.2025р., про що свідчать копія паспорту позивача серії НОМЕР_2 від 14.12.2007р., копія військового квитка серії НОМЕР_3 від 20.05.2022р. та копія Витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.11.2025р. №313, наявних у справі.
Зі змісту копії військового квитка позивача серії НОМЕР_3 від 20.05.2022р., копії Витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.11.2025р. №313 вбачається, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 у період з 23.05.2022 по 03.11.2025р.
У подальшому, у відповідь на заяву адвоката Гудими Т.В., поданої в інтересах позивача, відповідачем 08.12.2025р. згідно листа №2463 було повідомлено, що нарахування всіх видів грошового забезпечення позивача у період за 2022-2023 роки здійснювалося у відповідності до пункту 4 Постанови КМУ №704 з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначеного законом на 01.01.2018р., у редакції до 24.02.2018р., що становив 1762 грн.
Тобто, із наведених обставин слідує, що відповідачем у спірний період фактично здійснювалося нарахування та виплата позивачеві грошового забезпечення (у тому числі, щомісячних одноразових та додаткових його видів, грошової допомоги для оздоровлення за 2022-2023 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022-2023 роки, премії) із розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018р., що становив 1762,00 грн., що підтверджено відповідачем у його листі від 08.12.2025р. №2463 та не заперечувалося у відзиві на позов.
Разом з тим, позивач у позові зазначив, що обчислення його грошового забезпечення (у тому числі, щомісячних одноразових та додаткових його видів, грошової допомоги для оздоровлення за 2022-2023 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022-2023 роки, премії) за період з 23.05.2022р. по 20.05.2023р. мало бути проведене відповідачем із величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року, а саме: на 01.01.2022р. та на 01.01.2023р. відповідно до пункту 4 Постанови №704 у редакції, яка діяла з 29.01.2020р. та Законів України «Про Державний бюджет України на 2022 та 2023 роки». 
З огляду на викладене, позивач вважає, що він має право на нарахування такого грошового забезпечення (у тому числі щомісячних одноразових та додаткових його видів, грошової допомоги для оздоровлення за 2022-2023 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022-2023 роки, премії) за згадані вище періоди із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи за відповідними Законами України про Державний бюджет України станом на 01.01.2022р. та на 01.01.2023р., у зв`язку із чим просив суд визнати протиправними дії відповідача, які полягають у нарахуванні складових його грошового забезпечення шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт та зобов`язати здійснити перерахунок і виплату йому грошового забезпечення, обчисленого із прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, встановленого Законами України «Про Державний бюджет України на 2022 та 2023 роки» згідно до п.4 Постанови КМУ №704 та помноженого на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням раніше виплачених сум.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» 20 грудня 1991 року № 2011-XII (надалі - Закон 2011-XII).
Окрім того, цей Закон встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Згідно частин першої - третьої статті 9 Закону 2011-XII визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
За приписами частини четвертої статті 9 Закону 2011-XII передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
30 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», яка набрала чинності 01 березня 2018 року (надалі - Постанова КМУ №704).
Зазначеною Постановою КМУ №704 було збільшено розмір грошового забезпечення військовослужбовців з 01.03.2018р.
Відповідно до пункту 4 Постанови КМУ №704 розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з Додатками 1, 12, 13, 14.
Приміткою 1 Додатку 1 до Постанови №704 визначено, що посадові оклади за розрядами тарифної сітки визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.
21 лютого 2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (надалі – Постанова КМУ № 103), якою внесено зміни до Постанови КМУ № 704, зокрема, пункт 4 викладено в новій редакції: установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14» (пункт 6 Постанови КМУ № 103).
Постанова КМУ №103 набула чинності 24 лютого 2018 року.
Разом з тим, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови КМУ №103, яким були внесені зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України №704.
З огляду на вказане, слід дійти висновку про необхідність застосування з 29 січня 2020 року (дати набрання чинності постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18) положень пункту 4 Постанови КМУ №704 в редакції до 24 лютого 2018 року, тобто в редакції, яка була чинна до набрання законної сили Постановою КМУ № 103.
Тож, з 01 січня 2020 року положення пункту 4 Постанови КМУ № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою КМУ № 704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік у тому числі як розрахункова велична для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів.
Через зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, зокрема, згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», у осіб з числа військовослужбовців виникло право на нарахування та виплату грошового забезпечення, яке визначається шляхом застосування пункту 4 Постанови КМУ № 704 у редакції, яка була чинна до набрання законної сили Постанови КМУ №103 (тобто, до 24.02.2018р.) із використанням для його визначення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).
Таким чином з 29.01.2020р., тобто з дня набрання законної сили судовим рішенням у справі №826/6453/18, діяв п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. №704 у первісній редакції, згідно з якою розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, на тарифний коефіцієнт згідно до додатками 1,12,13,14.
Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 02 серпня 2022 року у справі №440/6017/21 та від 28.02.2023р. у справі №380/18850/21.
При цьому, статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2018р. – 1762 грн.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2020р. – 2102 грн.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2021р. – 2270 грн.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2021р. – 2481 грн.
Отже, із аналізу наведених норм слідує, що протягом спірного періоду з 01.01.2020р. по 19.05.2023р. прожитковий мінімум для працездатних осіб, що встановлений законом на 1 січня календарного року, збільшувався. 
При цьому, слід зазначити, що різниця між розміром прожиткового мінімуму на 2018 рік та 2020,2021,2022, 2023 роки впливає на визначення розміру посадового окладу та з 29.01.2020р., тобто, з моменту набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020р. у справ №826/6453/18, наявні правові підстави для визначення розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року (2020,2021,2022, 2023 роках), на відповідний тарифний коефіцієнт. 
А відповідно, із наведеного слід дійти висновку, що у спірний період з 23.05.2022р. по 19.05.2023р. позивач мав право на отримання грошового забезпечення (у тому числі щомісячних одноразових та додаткових його видів, грошової допомоги для оздоровлення за 2022-2023 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022-2023 роки, премії), обчисленого виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022р. (2481 грн.) та на 01.01.2023р. (2684грн.) згідно до вимог пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. №704, у редакції, яка діяла з 29.01.2020р. по 19.05.2023р. та із застосуванням наведених вище розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених на 1 січня відповідного календарного року згідно Законів України «Про Державний бюджет України» на 2022р. та 2023р.
Наведена правова позиція висловлена і у постанові Верховного Суду від 11.02.2021р. у справі №200/3757/20-а, від 02 серпня 2022 року у справі №440/6017/21 та від 28.02.2023р. у справі №380/18850/21, яка є обов`язковою для врахуванням адміністративним судом у відповідності до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що у спірний період з 23.05.2022р. по 19.05.2023р. грошове забезпечення позивача з усіма його складовими (у тому числі, щомісячних одноразових та додаткових його видів, грошової допомоги для оздоровлення за 2022-2023 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022-2023 роки, премії) мало б обчислюватися відповідачем із використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022р. (2481 грн.) та станом на 01.01.2023р. (2684грн.).
Так, судом вище було встановлено, що позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 у спірні періоди з 23.05.2022 по 03.11.2025р., що підтверджується вище дослідженими судом відомостями, які містяться у копії військового квитка позивача серії НОМЕР_3 від 20.05.2022р., копії Витягу із наказу від 03.11.2025р. №313 та не заперечується відповідачем.
Разом з тим, доказів застосування відповідачем величини прожиткового мінімуму, для працездатних осіб, встановленого законом на відповідний календарний рік станом на 2022 та 2023 роки при обчисленні у спірний період з 23.05.2022р. по 19.05.2023р. грошового забезпечення позивача (у тому числі, щомісячних одноразових та додаткових його видів, грошової допомоги для оздоровлення за 2022-2023 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022-2023 роки, премії) згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України №704, яка діяла в редакції з 29.01.2020р. та була чинною у спірний наведений період, матеріали справи не містять, а відповідачем суду не надано. 
За викладених обставин, суд приходить до висновку, що дії відповідача, які полягають у нарахуванні та виплаті позивачеві грошового забезпечення ( у тому числі, щомісячних одноразових та додаткових його видів, грошової допомоги для оздоровлення за 2022-2023 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022-2023 роки, премії), за період з 23.05.2022 року по 19.05.2023 року шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, слід визнати протиправними.
У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
Проте, правомірність дій відповідача, які полягають у нарахуванні та виплаті позивачеві грошового забезпечення ( у тому числі, щомісячних одноразових та додаткових його видів, грошової допомоги для оздоровлення за 2022-2023 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022-2023 роки, премії), за період з 23.05.2022 року по 19.05.2023 року шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням встановлених судом вище обставин та аналізу чинного законодавства, жодними належними, достатніми та достовірними доказами відповідачем не доведена.
При цьому, суд звертає увагу відповідача на те, що представник відповідача при складанні відзиву на позов проявив повне нерозуміння до предмету позову, підстав позову, які є спірними та жодного обґрунтування правомірності дій відповідача у даних спірних правовідносинах, які мали місце у період 23.05.2022 по 19.05.2023р., у відзиві на позов не навів та відповідних доказів до нього не надав.
Так, у відзиві на позов представник відповідача безпідставно послався на Закон №1774-УІІІ, який стосувався не застосування до визначення посадових окладів працівників такої розрахункової величини як мінімальна заробітна плата, оскільки вказані приписи не є ні предметом позову, ні підставами позову у цій справі.
За змістом позову, його предметом та підставами є застосування відповідачем прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2018р. (становив 1762 грн.), тоді як приписами п.4 постанови КМУ №704 у редакції, чинній з 29.01.2020 по 19.05.2023р. при розрахунку посадового окладу та окладу за військовим званням позивача мала застосовуватися така розрахункова величина - як прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 01 січня відповідного календарного року, що згідно ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України» станом на 01.01.2022р. становив 2481 грн., а станом на 01.01.2023р. – 2684 грн., проте, представником відповідача жодних обґрунтувань на спростування вказаного предмету позову та підстав, що є спірними у даних правовідносинах, не наведено та доказів таких суду не надано.
У цьому контексті є безпідставними і посилання відповідача на необхідності застосування до спірних правовідносин правових висновків Верховного Суду, викладених в його постановах від 10.09.2021 у справі №480/5496/20, від 19.08.2021 у справі №400/1214/21 та від 27.05.2021 у справі №520/5794/20 за приписами ч.5 ст.242 КАС України, оскільки вказані правові висновки не є релевантними до правовідносин у даній справі, а відтак, застосовані судом бути не можуть.
При цьому, суд звертає увагу відповідача на те, що застосуванню у спірних правовідносинах підлягають правові висновки Верховного Суду, які сформовані у часі пізніше та зазначені судом вище, які є релевантними до правовідносин у цій справі, а саме: правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 11.02.2021р. у справі №200/3757/20-а, від 02 серпня 2022 року у справі №440/6017/21 та від 28.02.2023р. у справі №380/18850/21.
Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення і аргументи представника відповідача з приводу того, що підлягають застосуванню припису п.4 Постанови КМУ у чинній поточній редакції – від 01.03.2024р. та у редакції постанови КМУ №481 від 12.05.2023р. з посиланням на ст.58 Конституції України, з огляду на таке.
По-перше, посилання відповідача у даному спірному випадку на ст.58 Конституції України на зворотність норм закону у часі є неспроможним, оскільки у спірний період з 23.05.2022р. по 19.05.2023р. пункт 4 Постанови КМУ №704 діяв у редакції з 29.01.2020р. (з дати набрання законної сили правовими висновками, викладеними у судовому рішенні у справі №826/6453/18) по 19.05.2023р. (набрання законної сили постановою КМУ №481 від 12.05.2023р.), яким було встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1.12,13,14, що підтверджено і вищенаведеною правовою позицією Верховного Суду, сформованою у 2022 та 2023 роках.
Тобто, із наведеного аналізу обставин та норм чинного нормативно-правового акту слідує, що, у даному випадку, зворотність дії в часі згаданих вище норм до спірного періоду не має місця, оскільки у спірний період (23.05.2022 по 19.05.2023) діяла саме наведена редакція п.4 Постанови КМУ №704.
По-друге, у даному контексті, суд звертає увагу відповідача на те, що правові висновки Верховного Суду також є обов`язковими для врахування не тільки судом, а й суб`єктами владних повноважень, у даному випадку, відповідачем в силу ст.129-1 Конституції України.
А відтак, висловлюючи свою незгоду із судовими рішеннями, які набрали законної сили, при розгляді справ у аналогічних (подібних) правовідносинах, відповідач підриває довіру до судової гілки влади (судових рішень) в очах суспільства, зокрема, до рішень Верховного Суду, що є неприпустимим у демократичному суспільстві, оскільки судові рішення, які набрали законної сили підлягають беззаперечному виконанню.
З огляду на наведене, всі інші аргументи представника відповідача уважно вивчені судом, не стосуються предмету та підстав цього позову, тому є неспроможними і не заслуговують на увагу.
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З урахуванням вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність дій відповідача, які полягають у нарахуванні та виплаті позивачеві грошового забезпечення (у тому числі, щомісячних одноразових та додаткових його видів, грошової допомоги для оздоровлення за 2022-2023 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022-2023 роки, премії), шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, за період з 23.05.2022р. по 19.05.2023р. включно, суд приходить до висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Отже, судом встановлено, що, вказаними протиправними діями, які полягають у нарахуванні та виплаті позивачеві грошового забезпечення (у тому числі, щомісячних одноразових та додаткових його видів, грошової допомоги для оздоровлення за 2022-2023 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022-2023 роки, премії), за період з 23.05.2022 року по 19.05.2023 року шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, відповідач, допустив порушення прав та інтересів позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання таких дій протиправними, виходячи з повноважень адміністративного суду, встановлених ст.ст. 9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України.
Також підлягають задоволенню і похідні позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення позивача (у тому числі, щомісячних одноразових та додаткових його видів, грошової допомоги для оздоровлення за 2022-2023 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022-2023 роки, премії), обчисленого виходячи із розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, а саме: встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови КМУ №704 (у редакції, яка діяла з 29.01.2020р. по 19.05.2023р.), з урахуванням раніше виплачених сум, виходячи з того, що судом встановлено протиправність дій відповідача у наведеній частині позову, а тому належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із повноважень адміністративного суду, визначених ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Так, за приписами ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.
Окрім того, і за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.
Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.
Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.
Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі “Чуйкіна проти України” констатував: “ 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює “право на суд”, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі “Голдер проти Сполученого Королівства” (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати “вирішення” спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.
Таким чином, з урахуванням наведеної правової позиції, суд приходить до висновку, що задоволення позовних вимог позивача в частині зобов`язання відповідача здійснити позивачеві перерахунок грошового забезпечення (у тому числі, щомісячних одноразових та додаткових його видів, грошової допомоги для оздоровлення за 2022-2023 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022-2023 роки, премії), обчисленого виходячи із розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, а саме: встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови КМУ №704 (у редакції, яка діяла з 29.01.2020р. по 19.05.2023р.), а також і здійснити виплату різниці з урахуванням виплачених сум, є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений. 
Водночас, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині визнання протиправними дій відповідача, які полягають у нарахуванні та виплаті позивачеві грошового забезпечення, у тому числі усіх його складових, шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року за 20.05.2023р., з огляду на наступне.
12.05.2023р. постановою Кабінету Міністрів України №481 до пункту 4 постанови КМУ №704 внесені зміни за змістом яких установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1,12,13 і 14.
Зазначені зміни набрали законної сили з 20.05.2023р.
А відповідно, враховуючи внесені зміни до п.4 постанови №704 за яким грошове забезпечення військовослужбовців має розраховуватися із 1762 грн. з 20.05.2023р., тому зазначене свідчить про те, що позивач не має права на нарахування та виплату йому грошового забезпечення з розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року станом на 01.01.2023р. саме за 20.05.2023р.
А отже, суд приходить до висновку, що у задоволенні наведених позовних вимог за 20.05.2023р. позивачеві слід відмовити.
Приймаючи до уваги все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат по сплаті судового збору за подання даного позову до суду, суд не вбачає підстав для їх розподілу у порядку, встановленому ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки жодних доказів, які б підтверджували понесення саме судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору за подання цього позову до суду першої інстанції, позивачем не надано з урахуванням того, що він звільнений від сплати судового збору за подання позову, предметом якого є невиплата заробітної плати (грошового забезпечення) у повному обсязі згідно п.1 ч.1 ст.5 Закону України “Про судовий збір”.
Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –
УХВАЛИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати дії Військової частини НОМЕР_1 , які полягають у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення (у тому числі, щомісячних одноразових та додаткових його видів, грошової допомоги для оздоровлення за 2022-2023 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022-2023 роки, премії), шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, за період з 23.05.2022 року по 19.05.2023 року – протиправними.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) - грошового забезпечення (у тому числі, щомісячних одноразових та додаткових його видів, грошової допомоги для оздоровлення за 2022-2023 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022-2023 роки, премії), обчисленого виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідного календарного року, а саме: встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022, Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023, на відповідні тарифні коефіцієнти згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (у редакції, чинній з 29.01.2020р. по 19.05.2023р.), за період з 23.05.2022р. по 19.05.2023р. включно, з урахуванням раніше виплачених сум.
У задоволенні решти позову - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва