Справа № 643/22481/25
Провадження № 2/643/2823/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12.02.2026   м. Харків

Салтівський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого судді Броницької М.В.,
за участю секретаря судового засідання Борисенко Я.С.,
представника позивача – адвоката Бєлової О.Є.,
відповідача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою адвоката Бєлової Олександри Євгеніївни в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, -
встановив:
Адвокат Бєлова Олександра Євгеніївна звернулася в суд в інтересах ОСОБА_2 з позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просила розірвати шлюб, зареєстрований 01.10.2025 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 2111, та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дружини у розмірі (однієї четвертої) частини з усіх видів доходу (заробітку) щомісячно, починаючи з часу звернення до суду з позовом, до досягнення дитиною трирічного віку.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що 01.10.2025 між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис № 2111, про що Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції було видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 01.10.2025. 
Зазначає, що спільне життя у подружжя не склалося по причині різниці у поглядах на сімейне життя та сімейні обов`язки, шляхи вирішення конфліктів. Все це призвело до ігнорування сімейних відносин, втрати почуття любові один до одного.
Протягом останнього часу фактичні шлюбні відносини між подружжям припинено, шлюб носить лише формальний характер. У відносинах сторін відсутнє порозуміння, почуття взаємної любові та підтримки, тобто відсутня моральна основа сімейних відносин, що унеможливлює збереження шлюбу. Розбіжність в поглядах на життя, а також характерів сторін унеможливлює подальше проживання однією сім`єю. Часу на примирення сторони не потребують, оскільки позивач не вбачає за можливе продовжувати шлюбні відносини.
Відповідно до довідки № 22 від 04.12.2025, виданої КНП «Міська поліклініка № 11» ХМР, ОСОБА_2 перебуває на обліку в жіночій консультації КНП «Міська поліклініка № 11» ХМР з 03.12.2025. Станом на 04.12.2025 термін вагітності складає 13-14 тижнів.
На даний час відповідач жодним чином не надає позивачці фінансової допомоги, не бере участі у витратах, пов`язаних з вагітністю та забезпеченням її належного стану здоров`я, у зв`язку з чим у позивачки виникла необхідність звернення до суду для захисту свого права на отримання аліментів.
Ухвалою судді Салтівського районного суду міста Харкова від 17.12.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено дату та час судового розгляду, у судове засідання викликано учасників справи.
У судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги, просила позов задоволити.
У судовому засіданні відповідач просив долучити до матеріалів справи копію банківської виписки по його картковому рахунку на підтвердження джерела надходження коштів на рахунок та споживчих витрат з карткового рахунку. На спростування заявлених у позові доводів доказів не надавав. Просив відмовити у задоволенні позову щодо стягнення аліментів на утримання вагітної дружини, оскільки не впевнений у своєму батьківстві. В решті частини позовні вимоги не заперечував.
Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України), суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Заслухавши учасників справи, оцінивши кожен наявний у матеріалах справи доказ на предмет його належності, допустимості, достовірності, а усі докази в сукупності та взаємозв`язку - на предмет їх достатності, суд встановив відповідні обставини, які вказують на характер сімейних правовідносин між сторонами, врегламентованих відповідними цивільно-правовими нормами, які підлягають застосуванню.
Судом встановлено, що 01.10.2025 між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було укладено шлюб, актовий запис № 2111, про що Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції було видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 01.10.2025 (а.с. 8). 
У судовому засіданні не спростовано, що протягом останнього часу фактичні шлюбні відносини між сторонами припинено, часу на примирення сторони не потребують.
Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України (далі - СК України), якою передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу.
У семантичному аспекті шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Рівноправність кожного з подружжя закріплена у ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав та основоположних свобод, к ожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. 
Положеннями ч. ч. 3 та 4 ст. 56 СК України унормовано, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
Отже, одним із принципів побудови сімейних та шлюбних відносин є принцип вільної згоди та добровільності їх існування. Шлюбні відносини тривають доти, доки існує бажання подружжя і надалі виконувати сімейні функції і надалі реалізовувати завдання сім`ї. Кожен з подружжя у будь-який час за наявності підстав, які унеможливлюють подальше шлюбне життя, має право висловити своє бажання розірвати шлюбні відносини. Реалізація цього права, яким наділений кожен з подружжя, повинна відбуватися з чіткім дотриманням матеріальних та процесуальних норм, для запобігання порушення інтересів іншого з подружжя або прав та інтересів дітей.
Відповідно до частини другої ст. 104 СК України однією з підстав припинення шлюбу є його розірвання.
Частиною 3 ст. 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Положеннями ст. 111 СК України передбачено, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду конкретної справи.
З аналізу ст. 111 СК України вбачається, що заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. 
Суд може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців, як це визначено ч. 7 ст. 240 ЦПК України. Проте надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 14.01.2020 у справі № 200/952/18, від 10.06.2020 у справі № 643/5316/18.
Таким чином, шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Вирішуючи вказаний спір, суд, крім наведеного вище, виходить з того, що побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки та не може будуватися на примушені сторони до навіть формального знаходження у зареєстрованому шлюбі та у подружніх відносинах.
Судом встановлено, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, у сторін відсутні спільні інтереси та присутні різні погляди на життя, має місце втрата почуття любові та поваги один до одного, спільне господарство сторони не ведуть, примирення подружжя, подальше спільне життя та збереження шлюбу між ними неможливе і суперечить інтересам сторін.
Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Подальше перебування позивача у шлюбі з відповідачем порушує її вільне волевиявлення припинити цей шлюб, що не узгоджується із вимогами сімейного законодавства.
Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач обставини, викладені у позовній заяві, не спростував, заперечень не мав, то відповідно відмова у розірванні шлюбу за своєю суттю буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що не відповідає нормативному визначенню змісту шлюбних відносин та є неприпустимим у демократичному суспільстві.
Приймаючи до уваги, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі подружжя, і після розірвання шлюбу не будуть порушені їх особисті та майнові права, суд дійшов висновку, що заявлена позовна вимога про розірвання шлюбу підлягає задоволенню.
Відповідно до довідки № 22 від 04.12.2025, виданої КНП «Міська поліклініка № 11» ХМР, ОСОБА_2 перебуває на обліку в жіночій консультації КНП «Міська поліклініка № 11» ХМР з 03.12.2025. Станом на 04.12.2025 термін вагітності складає 13-14 тижнів (а.с. 12).
З наявної у матеріалах справи банківської виписки АТ КБ «Приватбанк» від 11.02.2025 № JUSE13Q1L927KB68 за рахунком власника ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , за період 10.10.2025-29.11.2025 простежується джерело надходження коштів та понесення побутових витрат (а.с. 45-47). Як стверджує відповідач всі зазначені у виписці платежі були вчинені позивачем внаслідок добровільної передачі ним своєї банківської картки дружині, однак на підтвердження зазначеної обставини суду доказів не надано. 
Судом встановлено, що на даний час відповідач жодним чином не виконує свої обов`язки по забезпеченню права вагітної дружини на піклування про неї в сім`ї на час перебування в стані вагітності та підготовки до майбутнього материнства.
Згідно ч. 1, ч. 4 ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму встановленого законом.
Особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка надавати таке утримання.
Згідно з положеннями статті 84 СК України дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності. Дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона, працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Аліменти, присуджені дружині під час вагітності, сплачуються після народження дитини без додаткового рішення суду.
Стаття 85 СК України регулює правовідносини з припинення права дружини на утримання.
Принципове положення законодавця полягає у тому, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, і в разі розірвання шлюбу. Не перешкоджатиме виникненню цього права і застування інституту недійсності шлюбу у випадках, коли дружина не знала і не могла знати про перешкоди до реєстрації шлюбу.
Таким чином, сімейним законодавством передбачено право вагітної дружини, дружини на утримання чоловіком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.
У Сімейному кодексі України не встановлено максимального розміру аліментів, які можуть бути стягнені судом на утримання одного з подружжя. Суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у результаті їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. При цьому, суд у першу чергу виходить з прожиткового мінімуму й життєвих потреб особи. Аліменти мають бути достатніми й співрозмірними з огляду на цілі зобов`язання по утриманню. Критерії, якими має керуватися суд при визначенні розміру аліментів, в законі значно розширені. Як і раніше, в першу чергу суд виходить з матеріального і сімейного стану платника та одержувача аліментів.
Аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Розмір аліментів, визначений судом, може бути згодом змінений за рішенням суду за позовною заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни їхнього матеріального і (або) сімейного стану (ст. 80 Сімейного Кодексу України).
При вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання дружини під час вагітності та до досягнення дитиною трьох років, суд виходить з положень ст. 84 Сімейного Кодексу України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», та бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, наявність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність нерегулярного, мінливого, невизначеного доходу.
Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини.
Суд, вирішуючи питання про стягнення аліментів керується загальними принципами, за якими стягнення аліментів не повинно погіршувати становище іншого порівняно із становищем одержувача аліментів.
Згідно ч. 1 ст. 79 СК України аліменти одному з подружжя присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви.
Суд критично оцінює аргумент відповідача щодо батьківства, оскільки будь-які відмови навіть у позовах про стягнення аліментів на утримання дитини без наявності такого, що набрало законної сили, рішення суду щодо батьківства стосовно дитини, являтиме собою не врахування інтересів дитини та її права на забезпечення належного та достатнього рівня життя, який корелюється з відповідним обов`язком батька (постанова Верховного Суду від 15.06.2022 у справі № 234/10082/18). Аналогічний підхід визначений в практиці ЄСПЛ, зокрема в справі «М. С. проти України» від 11.07.2017 (заява № 2091/13), в якій формалізовано, що сучасний підхід до вирішення сімейних спорів за участі дитини передбачає, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Разом з тим заявлена позовна вимога щодо стягнення аліментів стосується утримання вагітної дружини, а факт шлюбу та факт перебування дружин у стані вагітності відповідачем не заперечувався. Більше того, відповідно до норми ч. 6 ст. 84 СК України, право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.
Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що відповідач є працездатним, працевлаштований та може надавати допомогу, суд вважає за необхідне стягувати з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дружини щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною трьох років у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), а отже позовна вимога в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання вагітної дружини підлягає задоволенню.
Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць, в силу ст. 430 ЦПК України, підлягає негайному виконанню. 
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати розподіляються між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Отже з відповідача на користь позивача підлягає стягнення сума судового збору в розмірі 1 211,20 грн (а.с. 4).
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.
З урахуванням вищенаведеного, оскільки суд задоволив позовну вимогу про стягнення аліментів, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь Держави в розмірі 1 211,20 грн.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 78, 81, 89, 141, 223, 258, 263-265, 268, 274, 277, 354-355 ЦПК України, суд -
ухвалив:
Позов задоволити.
Шлюб, зареєстрований між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 01.10.2025 Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 2111, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 01.10.2025 - розірвати.
Після розірвання шлюбу залишавши позивачу прізвище « ОСОБА_4 ».
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти на утримання дружини у розмірі (однієї четвертої) частини з усіх видів доходу (заробітку) щомісячно, починаючи з 16.12.2025 до досягнення дитиною трирічного віку.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений за подання позовної заяви в частині позовної вимоги про розірвання шлюбу судовий збір в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Держави судовий збір сплачений за подання позовної заяви в частині позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання дружини у сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривня 20 копійок.
Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів на утримання дружини у межах суми платежу за один місяць.
Аліменти, присуджені дружині під час вагітності, сплачуються після народження дитини без додаткового рішення суду на підставі ч. 5 ст. 84 СК України.
Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.
Позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ;
Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 .
Повне рішення складено 16.02.2026.

Суддя М.В. Броницька