печерський районний суд міста києва

Справа № 757/8639/26-ц 
пр. № 2-7288/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2026 року Печерський районний суд м. Києва у складі:
головуючого - судді Литвинової І. В.,
за участю секретаря судового засідання - Когут Н. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди,

УСТАНОВИВ:
І. Позиція сторін у справі.
Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з Державного бюджету України на його користь 50 000, 00 грн. моральної шкоди, спричиненої, на його думку, бездіяльністю у адміністративних справах № 520/35697/24 та № 520/7494/25, яка полягає у відмові Харківським окружним адміністративним судом надіслати засобами поштового зв`язку позивачу як стягувачу, виконавчі листи, видані на підставі рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року у справі № 520/11244/24, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2025 року у справі № 520/31419/24, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2024 року у справі № 520/20985/24, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2024 року у справі № 520/20986/24, чим, на його думку, порушено його право на доступ до суду, передбачене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Від представника відповідача Міністерства юстиції України надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що Міністерство юстиції України як орган, до компетенції якого не віднесені питання, пов`язані з регулюванням діяльності судової системи України, є неналежним суб`єктом владних повноважень, що має діяти від імені держави як відповідача у даній справі, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позову, пред`явленого до неналежного відповідача.
Представник Державної казначейської служби України подав до суду відзив, у якому заперечував проти задоволення позовних вимог, вказуючи на те, що позивачем не надано належних чи допустимих доказів на підтвердження погіршення стану здоров`я, що могли б свідчити про заподіяння йому моральної шкоди. 
ІІ. Процесуальні дії і рішення.
11 лютого 2026 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано 13 лютого 2026 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.
16 лютого 2026 року ухвалою суду відкрито провадження за правилами спрощеного провадження з викликом сторін у судове засідання.
Позивач у судове засідання не з`явився, будучи повідомленим належним чином про його час, дату і місце призначення, враховуючи клопотання про розгляд справи за відсутності представника у прохальній частині позовної заяви.
Представники відповідачів у судове засідання не з`явилися, повідомлялися про час, дату і місце слухання справи, направили на адресу суду відзиви на позовну заяву, у яких заперечували проти задоволення позовних вимог.
Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, беручи до уваги заперечення представників відповідачів, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення у справі рішення, виходячи з наступного.
ІІІ. Фактичні обставини справи.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 04 березня 2025 року у справі № 520/35697/24 позов ОСОБА_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправними дії Харкiвського окружного адмiнiстративного суду стосовно неналежного розгляду запиту ОСОБА_1 на інформацію від 24 грудня 2024 року. Зобов`язано Харківський окружний адміністративний суд надати інформацію на запит ОСОБА_1 від 24 грудня 2024 року щодо строків надсилання виконавчих документів за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07 червня 2024 року у справі № 520/8399/24 та за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2024 року по справі № 520/19198/24 засобами поштового зв`язку рекомендованим відправленням із супровідним листом йому, як стягувачу.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2025 року у справі № 520/7494/25 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21 липня 2025 року у справі № 520/7494/25 скасовано. Прийнято постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправними дії Харківського окружного адміністративного суду стосовно неналежного розгляду його запиту на інформацію від 21 березня 2025 року. Зобов`язано Харківський окружний адміністративний суд надати інформацію на запит від 21 березня 2025 року щодо надсилання виконавчих документів за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року у справі № 520/11244/24 та за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2025 року у справі № 520/31419/24 засобами поштового зв`язку рекомендованим відправленням чи цінним листом йому, як стягувачу.
27 січня 2026 року листом Харківського окружного адміністративного суду за № 05/23/2548/2026 року повідомлено ОСОБА_2 про те, що суд позбавлений правових підстав для надсилання виконавчого документа засобами поштового зв`язку, оскільки такі дії не передбачені законодавством та можуть призвести до порушення прав сторін.
IV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін.
Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування. Тобто правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно- наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача.
Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування шкоди.
Крім того, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових чи службових осіб. При цьому факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органів державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили.
Таким чином, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювана та вину.
Відповідно до статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Частина друга статті 19 Конституції України підкреслює вказане положення, а саме, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частинами першою та другою статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.
Відповідно до частин першої, другої статті 126, частини першої статті 129 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються
Конституцією і законами України. Вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється. Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Системно аналізуючи вказані положення Конституції України, якими унормовано гарантії незалежності суддів, слід дійти висновку, що Міністерство юстиції України, як орган виконавчої влади, не наділене компетенцією здійснювати нагляд за діяльністю суддів під час відправлення ними правосуддя.
В будь-якому іншому випадку це мало б наслідком порушення передбаченої Конституцією України заборони будь-якого впливу на суддю під час відправлення правосуддя.
Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач та відповідач.
Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, належним відповідачем є особа, яка має відповідати за пред`явленим позовом.
Відповідачем у цій справі позивач визначив Державу Україна, яка є самостійним учасником цивільних правовідносин.
Водночас, відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Згідно із частиною четвертою статті 58 ЦПК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.
У свою чергу, під компетенцією розуміють сукупність предметів відання, завдань, повноважень, прав і обов`язків державного органу або посадової особи, що визначаються законодавством.
Обов`язковою умовою участі у судочинстві того чи іншого органу державної влади є відповідність заявлених вимог компетенції та повноваженням такого органу влади.
При цьому слід зауважити, що передбачене статтею 58 ЦПК України правило про те, що держава бере участь у справі, зокрема, через відповідний орган державної влади відповідно до його компетенції, означає й те, що юридичну оцінку оспорюваним рішенням, діям та/або бездіяльності суд може надати виключно з урахуванням меж повноважень, визначних державою для цього органу.
Так, Міністерство юстиції України є центральним органом виконавчої влади, діє та керується у своїй діяльності Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 №228 (з подальшими змінами та доповненнями; далі за текстом - Положення № 228), в якому закріплені основні завдання та повноваження Міністерства юстиції України.
Згідно з пунктом 4 Положення № 288, Міністерство юстиції України бере участь у справах, діє в судах України від імені та в інтересах держави у випадках, передбачених законом.
Відповідно до Положення № 288 Міністерство юстиції України має повноваження здійснювати представництво держави виключно під час урегулювання спорів, які розглядаються в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземного суб`єкта та України, в Європейському суді з прав людини під час розгляду справ про порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також в судах України у спорах про відшкодування збитків, завданих Державному бюджету України внаслідок виплати відшкодування за рішеннями Європейського суду з прав людини.
Тобто вказаним Положенням чітко окреслені випадки, коли Міністерство юстиції України є представником саме держави у судах.
При цьому, безумовне залучення Міністерства юстиції України в якості представника держави в судах в усіх випадках є помилковим.
Отже, Міністерство юстиції України не наділене повноваженнями по здійсненню нагляду за діяльністю суддів під час відправлення ними правосуддя, є неналежним суб`єктом владних повноважень, що має діяти від імені держави як відповідача у даній справі, що є окремою підставою для відмови в задоволені позову, пред`явленого до неналежного відповідача.
Крім того, оскільки позивач заявляє вимогу про відшкодування моральної шкоди, то він в силу приписів ЦПК України повинен надати (однак не надає) суду докази її заподіяння.
Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків тощо.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17, в якій суд дійшов висновку, що моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій.
Страждання і приниження - це емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.
Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції.
Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження.
У позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується.
Проте, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження погіршення стану здоров`я, що могли свідчити про заподіяння моральної шкоди.
Натомість позивач посилається на те, що виявлені захворювання пов`язані з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників при виконанні робіт по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; встановлена друга група інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного із виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; перебував на лікуванні у періоди із 11 по 25 травня 2012 року, із 18 вересня по 01 жовтня 2012 року, із 12 по 20 грудня 2013 року та із 23 березня по 06 квітня 2021 року.
Однак, всі ці обставини не були зумовлені відмовою Харківським окружним адміністративним судом надіслати позивачу засобами поштового зв`язку виконавчі листи, а тому посилання позивача на такі обставини є помилковим.
Разом з тим, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 264 ЦПК України під час прийняття рішення суд, зокрема, вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Разом з тим, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Крім того, Міністерство юстиції України та Державна казначейська служба України жодних прав та інтересів позивача не порушували, не вступали у правовідносини з ним і жодної шкоди не завдавали.
Враховуючи вказане, правові підставі для задоволення позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди відсутні.
На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись ст.ст. 1-23, 76-82, 89, 95, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, залишити без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення. 

Суддя І. В. Литвинова