УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №289/1209/25 Головуючий у 1-й інст. Мельник О. В. 
Категорія 23 Доповідач Шевчук А. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М., 
суддів: Талько О.Б., Павицької Т.М.,
за участі секретаря судового засідання Ковальчук М. М., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №289/1209/25 за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАКО-Агро Інвест» про розірвання договору оренди землі
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою адвокатом Олійник Вікторією Вікторівною,
на ухвалу Радомишльського районного суду Житомирської області від 22 жовтня 2025 року, яка постановлена під головуванням судді Мельника О.В. у м. Радомишлі,

в с т а н о в и в:

У липні 2025 року ОСОБА_1 через представника адвоката Олійник В.В. звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАКО-Агро Інвест». Просить розірвати договори оренди землі від 02 листопада 2021 року №№02/11-01, 02/11-01, укладені між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТАКО-Агро Інвест».

Ухвалою Радомишльського районного суду Житомирської області від 22 жовтня 2025 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАКО-Агро Інвест» про розірвання договору оренди землі з підстав, передбачених п.1 частини першої ст.255 ЦПК України. Роз`яснено, що спір належить до юрисдикції господарського суду, який розглядає справу про банкрутство.

Позивач ОСОБА_1 , не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, через адвоката Олійник В.В. подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу про закриття провадження у справі скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Доводи апеляційної скарги аргументовані тим, що спір між сторонами є немайновим і, виходячи із положень ст.62 Кодексу України з процедур банкрутства (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), вирішення судом питання про розірвання договору оренди землі не стосується питання щодо формування активу боржника, і тому спір не пов`язаний із здійсненням провадження у справі про банкрутство відповідача, а отже, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Така позиція висловлена Верховним Судом при розгляді аналогічної справи №289/2217/17 у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року. Суд першої інстанції необґрунтовано не прийняв до уваги вказаний правовий висновок, не звернувши увагу на момент виникнення законодавчих змін. Відповідно до частини першої ст.62 Кодексу України з процедур банкрутства (далі – КУзПБ), до складу ліквідаційної маси включаються майно та майнові права банкрута, які належать йому тільки на праві власності або господарського відання. Право оренди не є тотожним праву власності або господарського відання. Згідно з частиною третьою ст.62 КУзПБ, індивідуально визначене майно, що належить банкруту на підставі речових прав, окрім права власності i господарського відання, не може бути включене до складу ліквідаційної маси. Речове право оренди земельної ділянки позивача, яке у розумінні ст.184 ЦК України є індивідуально визначеним майном, в силу частини третьої ст.62 КУзПБ не може входити до складу ліквідаційної маси. Відповідно до частини сьомої ст.62 КУзПБ (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), майно, щодо якого боржник є користувачем, балансоутримувачем або зберігачем, повертається його власнику відповідно до закону або договору. Право оренди за спірним договором не є різновидом майнових активів відповідача, передана в оренду земельна ділянка також не може бути включена до майнових активів боржника й, відповідно, не входить до ліквідаційної маси. Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вимогою про розірвання договору оренди земельної ділянки. Спір за такою вимогою не входить до числа тих, що відповідно до частини другої ст.7 КУзПБ та п.8 частини першої ст.20 Господарсько процесуального кодексу України належить до юрисдикції господарського суду в межах справи про банкрутство. Той факт, що право оренди є майновим і охоплюється поняттям «власність» за змістом ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не змінює бухгалтерський облік такого права як нематеріального активу та не впливає на кваліфікацію спору про розірвання договору оренди як немайнового. Судом першої інстанції не встановлено, що на спірній земельній ділянці знаходиться будь-яке майно відповідача, яке можна було б вважати активом боржника, що у подальшому може бути направлено на погашення грошових вимог кредиторів боржника. Позовні вимоги до відповідача є немайновими, а спір не стосується питання щодо формування активу боржника, а тому не пов`язаний зі здійсненням провадження у справі про банкрутство відповідача, а отже, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, окрім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можуть розглядатися будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. Помилковим є висновок суду першої інстанції, про те, що оскільки відповідач, як користувач земельної ділянки, згідно з частиною п`ятою ст.93 ЗК України наділений правом відчуження права оренди без згоди позивача, то право оренди земельної ділянки, з урахуванням законодавчих змін, входить до складу ліквідаційної маси, а відтак спір у цій справі є майновим та підлягає розгляду господарським судом у межах справи про банкрутство відповідача. Як підтверджується самим відповідачем та зазначається судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, право оренди належної позивачеві земельної ділянки підлягає продажу без погодження з власником. Із відкритих джерел стороні позивача відомо, що право оренди земельної ділянки позивача вже неодноразово виставлялося на продаж на відповідних аукціонах. Тобто, у разі придбання права оренди третьою особою відбудеться зміна володільця речового права, зміна орендаря, відповідач більше не буде стороною спірного договору оренди і у позивача відпадуть вимоги до відповідача. Це може статися у будь-який момент із незалежних від позивача обставин. У такому випадку, при зверненні позивача, який може не знати про перехід права оренди до третьої особи, до господарського суду, який розглядає справу про банкрутство ТзОВ «ТАКО-Агро Інвест», Господарський суд Львівської області відмовить у відкритті провадження у справі з мотивів того, що боржник вже не є стороною спірного договору і справа не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 09 червня 2020 року в справі №910/3704/13. Спірні правовідносини у цій справі виникли між позивачем і відповідачем, який порушив умови договору оренди. У разі переходу права оренди до іншої особи і звернення позивача до суду загальної юрисдикції з вимогами про розірвання договору оренди до нового орендаря, до складу відповідачів необхідно буде включати й ТзОВ «ТАКО-Агро Інвест», як порушника умов договору, що стало підґрунтям для виникнення підстав позову, але частиною другою ст.256 ЦПК України встановлено, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. З аналізу зазначених вище законодавчих норм убачається, що дії суду першої інстанції щодо закриття провадження у цій справі можуть призвести до створення перешкод позивачу в доступі до правосуддя та унеможливить захист його порушених прав. Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції надав перевагу інтересам відповідача, який своєю неправомірною поведінкою вже завдав збитків позивачу невиплатою орендною плати та усунув від права на судовий захист позивача, право власності (щодо вільного розпорядження своєю земельною ділянкою, обтяженою правом оренди) якого порушене відповідачем.

У відзиві на апеляційну скаргу ТзОВ «ТАКО-Агро Інвест» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суд першої інстанції - без змін. 
При цьому посилається на те, що згідно з усталеною правовою позицією Верховного Суду, з моменту відкриття стосовно боржника справи про банкрутство останній перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс правовідносин боржника, і норми законодавства про банкрутство у справах про банкрутство є спеціальними по відношенню до інших законодавчих актів України. Кодекс України з процедур банкрутства належить застосовувати як спеціальний законодавчий акт, приписи якого мають пріоритет перед загальними нормами щодо регламентування порядку відновлення платоспроможності боржника – юридичної особи або визнання його банкрутом із метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи. В ході виконання своїх повноважень ліквідатором було з`ясовано, що згідно з відповідних договорів у оренді/суборенді ТзОВ «ТАКО-Агро Інвест» перебуває 30 земельних ділянок, у тому числі, земельна ділянка загальною площею 0,4877 га з кадастровим номером 1825084200:09:000:0347 на підставі договору оренди землі №02/11-02 від 02 листопада 2021 року, який укладений строком на 10 років та земельна ділянка загальною площею 3,8371 га з кадастровим номером 1825084200:09:000:3007 на підставі договору оренди землі №02/11-01 від 02 листопада 2021 року, який укладений строком на 10 років. Згідно з частиною першою ст.93 ЗК України, право оренди земельної ділянки – це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Аналогічне визначення містить і ст.1 Закону України «Про оренду землі». Згідно з частиною п`ятою ст.6 Закону України «Про оренду землі», право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст.17 Закону України «Про оренду землі», об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до абз.7 п.2 частини першої ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право оренди (суборенди) земельної ділянки відноситься до речових прав на нерухоме майно, похідних від права власності. У постановах від 13 квітня 2023 року в справі №320/12137/20 та від 01 листопада 2023 року в справі №908/129/22 Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що для віднесення справи до юрисдикції господарського суду, який розглядає справу про банкрутство, майнові вимоги мають бути безпосередньо пов`язані зі здійсненням провадження в такій справі, зокрема стосуватися визнання недійсними правочинів, учинених керуючим санацією (ліквідатором), визнання права власності на майно боржника, оскарження результатів аукціону з продажу майна боржника тощо. До критеріїв визначення, чи підлягає розгляду в межах справи про банкрутство спір, стороною в якій є боржник, відносяться також умови, за яких вирішення спору: стосується питання щодо формування активів боржника (майно, майнові права, кошти); впливає на суб`єктний склад сторін та учасників у справі про банкрутство, їхні права, інтереси та (або) обов`язки. Задоволення заявленого позивачем у цій справі позову про розірвання договору оренди землі №02/11-02 від 02 листопада 2021 року призведе до припинення у ТзОВ «ТАКО-Агро Інвест» речового права (права оренди) на земельну ділянку загальною площею 0,4877 га з кадастровим номером 1825084200:09:000:0347 та земельну ділянку загальною площею 3,8371 га з кадастровим номером 1825084200:09:000:3007, які включені до ліквідаційної маси банкрута та підлягає продажу в межах справи про банкрутство №914/364/24. Тобто, безпосередньо вплине на розмір ліквідаційної маси боржника, у тому числі й на обсяг грошових зобов`язань божника – ТзОВ «ТАКО-Агро Інвест». За таких обставин, заявлений ОСОБА_1 у цій справі (№289/1209/25) позов, безпосередньо стосується питання формування активів боржника (майнових прав) у справі про банкрутство №914/364/24, а тому підлягає розгляду господарським судом у порядку, визначеному Господарським процесуальним кодексом України. Отже, суд першої інстанції правомірно та обґрунтовано дійшов висновку, що провадження у цивільній справі №289/1209/25 підлягає закриттю, оскільки цей спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а відноситься до юрисдикції господарського суду, який розглядає справу №914/364/24 про банкрутство ТзОВ «ТАКО-Агро Інвест». При постановленні оскаржуваної ухвали суд першої інстанції врахував висновки, викладені в постановах Верховного Суду в справах із подібними правовідносинами, зокрема, в постановах від 18 квітня 2025 року в справі №732/962/24, від 23 квітня 2025 року в справі №732/625/24, від 22 травня 2025 року в справі №732/1220/24, від 28 липня 2025 року в справі №732/1015/24, від 18 серпня 2025 року в справі №732/1195/24, які повністю спростовують доводи представника позивача, в тому числі й щодо немайнового характеру спору.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.74-76,92). За положеннями частини п`ятої ст.130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. Від представників сторін надійшли заяви про розгляд справи без їх участі. Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволеною з наступних підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої ст.255 ЦПК України, суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У ст.124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до частини першої ст.125 Конституції України, судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Предметна юрисдикція – це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суб`єктного складу такого спору, суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Відповідно до частини першої ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, окрім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з частиною другою ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів визначена ст.20 ГПК України.

Так, відповідно до пункту 8 ст.20 ГПК України господарські суди розглядають, зокрема, справи про банкрутство та справи в спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником.

Частиною другою ст.7 КУзПБ визначено, що господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), у межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника, у тому числі спори про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України.

Тобто, цією нормою права закріплено, що розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

Вирішуючи питання про необхідність розгляду спору, стороною якого є особа, щодо якої відкрито провадження у справі про банкрутство, суди мають виходити не лише з того, чи підлягають такі вимоги вартісній оцінці з урахуванням положень ст.163 ГПК України, а також дати оцінку змісту заявлених вимог та порушеного права або інтересу, на захист якого такий позов подано.

Якщо наслідком задоволення вимоги, заявленої у справі, стороною якої є особа, щодо якої відкрито провадження у справі про банкрутство, може бути зміна розміру або складу ліквідаційної маси боржника, таку справу слід розглядати у межах справи про банкрутство на підставі ст.7 КУзПБ, а спір є майновим у розумінні цього Кодексу.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що предметом позову в цій справі є розірвання договорів оренди землі від 02 листопада 2021 року №№02/11-01,02/11-02, укладених між ОСОБА_1 (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТАКО-Агро Інвест» (орендар), за умовами якого орендодавцем надано, а орендарем прийнято в строкове платне користування земельні ділянки сільськогосподарського призначення приватної власності з кадастровими номерами 1825084200:09:000:0347, 1825084200:09:000:3007. Договори оренди земельних ділянок укладені на 10 років. Отже, фактично йдеться про дострокове розірвання відповідних договорів оренди землі.

Згідно з актуальною інформацією за ТзОВ «ТАКО-Агро Інвест» 22 листопада 2021 року проведено державну реєстрацію права оренди вказаних вище земельних ділянок сільськогосподарського призначення (а.с.17-18).

Постановою Господарського суду Львівської області від 04 вересня 2024 року в справі №914/364/24 Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАКО-Агро Інвест» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, призначено ліквідатором арбітражного керуючого Гонту О.А.

Хоча Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 травня 2019 року в справі №289/2217/17, на яку посилається позивач у апеляційній скарзі, зазначила, що в матеріалах справи відсутні будь-які відомості та судами не встановлено, що на спірній земельній ділянці знаходиться будь-яке майно орендаря, яке можна було би вважати активом боржника, що в подальшому може бути направлений на погашення грошових вимог кредиторів боржника, а за таких обставин, позовні вимоги до відповідача є немайновими, спір не стосується питання щодо формування активу боржника, а тому не є пов`язаним із здійсненням провадження у справі про банкрутство орендаря, а отже, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, але разом із тим, суд першої інстанції, вирішуючи наразі питання предметної та суб`єктної юрисдикції цієї справи цілком правильно звернув увагу на те, що у подальшому в законодавстві відбулися зміни, які суттєво впливають на предметну та суб`єктну юрисдикцію цієї справи. 

Так, відповідно до Закону України від 28 квітня 2021 року №1423-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» частина п`ята ст.93 ЗК України викладена у такій редакції: «5. Право користування (оренда, емфітевзис) земельною ділянкою сільськогосподарського призначення може відчужуватися, передаватися у заставу її користувачем без погодження із власником такої земельної ділянки, крім випадків, визначених законом. Відчуження, застава права користування земельною ділянкою здійснюється за письмовим договором між її користувачем та особою, на користь якої здійснюються відчуження або на користь якої передається у заставу право користування. Такий договір є підставою для державної реєстрації переходу права користування у порядку, передбаченому законодавством».

Законом України від 02 травня 2023 року №3065-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення правового регулювання вчинення нотаріальних та реєстраційних дій при набутті прав на земельні ділянки» частину п`яту ст.93 ЗК України викладено в наступній редакції: «5. Право оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення може відчужуватися, передаватися у заставу (іпотеку) її користувачем без погодження з власником такої земельної ділянки, крім земельних ділянок державної, комунальної власності у випадках, визначених законом. Відчуження, передання у заставу (іпотеку) права оренди земельної ділянки здійснюється за письмовим договором між її користувачем та особою, на користь якої здійснюється відчуження або на користь якої передається у заставу (іпотеку) право оренди землі. Такий договір є підставою для державної реєстрації переходу права оренди землі у порядку, передбаченому законодавством».

Наведеними змінами розширені повноваження орендаря щодо розпорядження правом оренди земельної ділянки, зокрема, орендар набув право відчужувати, передавати в заставу право оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення без погодження із власником такої земельної ділянки, крім земельних ділянок державної, комунальної власності у випадках, визначених законом.

Тобто, законодавчо зняті обмеження оборотоздатності майнових прав (оренди) для користувача земельної ділянки з наданням йому права відчужувати їх без погодження із власником.

Оскільки права й обов`язки в орендних правовідносинах зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, тобто є триваючими, тому до правовідносин щодо відчуження права оренди земельної ділянки застосовуються норми нових актів цивільного законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11 липня 2024 року в справі №904/9875/21, від 18 серпня 2025 року в справі №732/1195/24.

Відповідно до ст.131 КУзПБ, майно боржника, що підлягає реалізації в процедурі погашення боргів боржника, складає ліквідаційну масу.

Ліквідаційна маса – це сукупність майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на правах власності або повного господарського відання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідаційної процедури.

До складу ліквідаційної маси включається все майно боржника, що перебуває у його власності, а також те, що буде отримано боржником у власність після визнання його банкрутом і до завершення процедури.

Відповідно до частини першої ст.62 КУзПБ, усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або господарського відання, включаються до складу ліквідаційної маси.

Окрім того, у пункті 8 частини першої ст.176 ЦПК України визначено, що ціна позову визначається у позовах про розірвання договору найму (оренди) або договору найму (оренди) житла – сукупністю платежів за користування майном або житлом протягом строку, що залишається до кінця дії договору, але не більше ніж за три роки.

Отже, наразі справа за позовом про розірвання договорів оренди землі – це майновий спір, і він має ціну позову.

Із урахуванням наведеного та норм частини п`ятої ст.93 ЗК України з указаними змінами, а саме, надання законодавцем права користувачу земельної ділянки відчужувати право оренди без погодження з власником земельної ділянки, до ліквідаційної маси боржника можуть бути включені і майнові права, що належать боржнику та які міг відчужити сам боржник, оскільки кошти, виручені від їх продажу, можуть наразі спрямовуватися на задоволення вимог кредиторів, які пред`явлені до боржника.

Із викладеного вище вбачається, що заявлений в цій справі позов про розірвання договорів оренди землі зазначених вище земельних ділянок у разі його задоволення змінить розмір ліквідаційної маси боржника, у тому числі й обсяг грошових зобов`язань божника – ТзОВ «ТАКО-Агро Інвест».

Урахувавши законодавчі зміни, пов`язані із наданням права користувачу земельної ділянки сільськогосподарського призначення приватної власності відчужувати право оренди без погодження з власником земельних ділянок та можливість включення до ліквідаційної маси боржника майнових прав, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що цей спір підлягає розгляду господарським судом у межах справи про банкрутство ТзОВ «ТАКО-Агро Інвест».

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про закриття провадження у справі на підставі п.1 частини першої ст.255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а відноситься до юрисдикції господарських судів.

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) трактує «належний суд» крізь призму ст.6 Конвенції (право на справедливий суд). Поняття «суд, встановлений законом» охоплює не лише правову основу існування суду, але й дотримання судом правил предметної та суб`єктної юрисдикції. 

Решта доводів апеляційної скарги ґрунтується на помилковому тлумаченні норм права та з огляду на викладене вище додаткового правового обґрунтування не потребує. 

Відповідно до змісту ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. Ухвала відповідає вимогам чинного законодавства та залишається без змін.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану адвокатом Олійник Вікторією Вікторівною, залишити без задоволення.
Ухвалу Радомишльського районного суду Житомирської області від 22 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: