ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
11.03.2026	Справа № 910/3027/24 (553/2014/24)	

За позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )
ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 )
до Акціонерного товариства "Дельта Банк" (01133, м. Київ, вул. Щорса, 36-б, ідентифікаційний код: 34047020)
Товариства з обмеженої відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" (03035, м. Київ, вул. Сурикова, буд. 3, коп. 8Б, оф. 103)
Товариства з обмеженою відповідальністю "Український промисловий банк" (01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 26, ЄДРПОУ 19357325)
про припинення іпотеки

В межах справи № 910/3027/24
За заявою  ОСОБА_3 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" (ідентифікаційний код 41264766)
про банкрутство 

Суддя Чеберяк П.П.

Представники сторін: згідно з протоколом судового засідання

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні Господарського суду м. Києва перебуває справа № 910/3027/24 за заявою ОСОБА_3 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" на стадії процедури розпорядження майном, введеної ухвалою Господарського суду м. Києва від 01.04.2024.
20.06.2024 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Ленінського районного суду м. Полтави з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про припинення іпотеки. 
Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 21.06.2024 відкрито провадження у справі № 553/2014/24, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 11.07.2024.
05.08.2024 до Ленінського районного суду м. Полтави надійшов відзив Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на позовну заяву.
13.08.2024 до Ленінського районного суду м. Полтави надійшла відповідь позивачів на відзив відповідача 1.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 13.08.2024 залучено до участі у справі № 553/2014/24 в якості співвідповідачів Товариство з обмеженої відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" та Товариство з обмеженої відповідальністю "Український промисловий банк" та відкладено підготовче засідання на 18.09.2024.
02.10.2024 до Ленінського районного суду м. Полтави надійшов відзив Товариства з обмеженої відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" на позовну заяву. 
Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 18.10.2024 передано цивільну справу №553/2014/24 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Товариства з обмеженої відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс веста", Товариства з обмеженою відповідальністю "Український промисловий банк" про припинення іпотеки до Господарського суду міста Києва для розгляду в межах справи №910/3027/24 про банкрутство.
Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 25.11.2024 справу № 910/3027/24 (553/2014/24) передано на розгляд судді Чеберяку П.П.
Ухвалою Господарського суду м. Києва від 16.12.2024 прийнято справу № 553/2014/24 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Товариства з обмеженої відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс веста", Товариства з обмеженою відповідальністю "Український промисловий банк" про припинення іпотеки до розгляду в межах справи № 910/3027/24 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" та підготовче засідання призначено на 10.03.2025.
Ухвалою Господарського суду м. Києва від 10.03.2025 розгляд справи відкладено на 24.03.2025.
11.03.2025 до Господарського суду м. Києва надійшло клопотання позивача про заміну відповідача.
Ухвалою Господарського суду м. Києва від 24.03.2025 розгляд справи відкладено на 26.05.2025.
Ухвалою Господарського суду м. Києва від 26.05.2025 задоволено заяву позивача про заміну відповідача у справі, замінити Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на належного відповідача Акціонерне товариство "Дельта Банк", розгляд справи відкласти на 04.08.2025.
25.07.2025 до Господарського суду м. Києва надійшов відзив Акціонерного товариства "Дельта Банк" на позовну заяву.
Ухвалою Господарського суду м. Києва від 04.08.2025 розгляд справи відкладено на 10.09.2025.
Ухвалою Господарського суду м. Києва від 10.09.2025 закрито підготовче провадження та призначено позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства "Дельта Банк", Товариства з обмеженої відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Український промисловий банк" про припинення іпотеки в межах справи № 910/3027/24 про банкрутство Товариства з обмеженої відповідальністю "Фінансова компанія "Інвестохіллс Веста" до судового розгляду по суті на 17.11.2025.
У судовому засіданні 17.11.2025 було оголошено перерву до 26.01.2026.
Судове засідання 26.01.2026 не відбудеться, у зв`язку із запланованою відпусткою судді Чеберяка П.П.
Ухвалою господарського суду м. Києва від 20.01.2026 розгляд справи призначено на 11.03.2026.
У судовому засіданні 11.03.2026 представник позивачів надав пояснення по суті позову та підтримав позовні вимоги в повному обсязі.
Представники відповідача 1 та відповідача 2 щодо задоволення позовних вимог заперечили. 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши докази, суд

ВСТАНОВИВ:

17 грудня 2010 року між АТ «Дельта Банк» та фізичною особою-підприємцем Бабенко В.В. було укладено кредитний договір № НКЛ-2004517, згідно якого Банком надано ОСОБА_2 кредитні кошти в розмірі 253 568,50 грн. зі сплатою 16% річних з кінцевим терміном повернення заборгованості до 13 вересня 2013 року.
З метою забезпечення належного виконання зобов`язань ОСОБА_2 за вказаним кредитним договором, між АТ «Дельта Банк», як іпотекодержателем, а також ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як іпотекодержателями, було укладено іпотечний договір, посвідчений 17.12.2010 приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полєжаєвою Н.П. за реєстровими № 5868, на підставі якого позивачі передали в іпотеку АТ «Дельта Банк» належне їм на праві спільної часткової власності нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_3 . 
У зв`язку з посвідченням вказаного іпотечного договору, приватним нотаріусом на підставі ст. 73 Закону України «Про іпотеку» було накладено заборону на відчуження нерухомого майна - предмету іпотеки, зареєстровану в реєстрі за № 5869. 
Згідно наданої позивачами інформаційної довідки з державних реєстрів № 377595321 від 08.05.2024, заборону на нерухоме майно (предмет іпотеки за Іпотечним договором, укладеним з АТ «Дельта Банк» було зареєстровано в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 17.12.2010 за реєстраційним номером 10626988). 
В жовтні 2012 року, у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, АТ «Дельта Банк»» звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в розмірі 578712,49 грн. 
Рішенням Господарського суду Полтавської області від 29.11.2012 у справі № 18/1936/12 вказаний позов Банку задоволено частково: стягнуто на його користь з ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 190 937,23 грн. та судовий збір. 
На примусове виконання вказаного рішення Господарським судом Полтавської області було видано наказ від 14.12.2012, який у подальшому було пред`явлено Банком до примусового виконання до Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Полтава. 
З наданої позивачами копії постанови Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Полтава від 22.06.2018 вбачається, що виконавче провадження № 36294041 з примусового виконання наказу Господарського суду Полтавської області від 14.12.2012р. у справі № 18/1936/12 було закінчено на підставі п. 9 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження».
Таким чином, враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з позовом про визнання припиненим іпотечного договору, посвідченого 17.12.2010 приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полєжаєвою Н.П. за реєстровими № 5868, зняття заборони на нерухоме майно, а саме квартири АДРЕСА_3 та виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про обтяження нерухомого майна № 7919665 від 16.09.2008, а також виключення запису про проведену державну реєстрацію іпотеки за іпотечним договором № 5868 від 17.12.2010, що був укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полєжаєвою Н.П. за реєстровими № 5869.
У відзиві на позов відповідач 1 щодо задоволення позову заперечив з посиланням на те, що позивачами при зверненні до суду з даними позовними вимогами допущено дефект суб`єктного складу сторін даного господарського спору в частині визначення АТ «Дельта Банк» відповідачем у правовідносинах, які складають предмет розгляду цієї господарської справі, обрано неналежний спосіб судового захисту в частині вимог про визнання припиненим договору іпотеки та не доведено належними та допустимими доказами порушення їх прав та охоронюваних законом інтересів саме з боку Банку.
Відповідач 2 у відзиві на позов також заперечив щодо задоволення позовних вимог з тих підстав, що сума заборгованості за кредитним договором позивачем 2 в повному обсязі не погашена, та станом на день подання відзиву (02.10.2024) становить 268 376,12 грн., з яких: 29 433,15 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 196 770,38 грн. - нараховані відсотки за користування кредитом, 1 960,00 грн. - 3 % річних, 42 172,59 грн. - інфляційні втрати. 
За змістом ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, та свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України).
Згідно із ч. 1, 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою та необхідною умовою для звернення особи до суду із відповідним позовом є наявність порушеного права та охоронюваного законом інтересу особи - позивача у справі і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. 
Розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.
Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом. 
Водночас, питання належності та ефективності обраного позивачем способу захисту порушеного права або законного інтересу підлягає вирішенню судами після повного встановлення усіх фактичних обставин справи, а також після з`ясування того, чи існує у позивача право або законний інтерес та чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем.
Близька за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 17.06.2020 у справі № 922/2529/19. 
Задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) цього права відповідачами з урахуванням належно обраного способу судового захисту. 
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №910/7164/19.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України.
Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України) встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.
Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18.
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.
Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Звертаючись до суду із даним позовом позивачі посилаючись на те, що зобов`язання позичальника за кредитним договором № НКЛ-2004517 від 17.12.2010 виконані в повному обсязі просять суд визнати припиненим іпотечний договір, посвідчений 17.12.2010 приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полєжаєвою Н.П. за реєстровими № 5868, зняти заборону на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_3 та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про обтяження нерухомого майна № 7919665 від 16.09.2008, а також виключити запис про проведену державну реєстрацію іпотеки за іпотечним договором № 5868 від 17.12.2010, що був укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полєжаєвою Н.П. за реєстровими № 5869.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків. За змістом пункту 7 цієї статті окремим способом захисту є припинення правовідношення.
За змістом правила, викладеного в частині першій статті 593 ЦК України, відбувається припинення права іпотеки в разі належного виконання основного зобов`язання, що забезпечено у такий спосіб.
Встановлення факту припинення основного зобов`язання в результаті його належного виконання має своїм наслідком також й припинення додаткових (акцесорних) зобов`язань за договорами іпотеки.
Звернення особи до суду з позовом про визнання іпотеки такою, що припинена, на підставі частини першої статті 593 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору.
Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов`язків сторін (статті 3, 12-15, 20 ЦК України), Верховний Суд зробив висновок, що у разі невизнання кредитором права іпотекодавця, передбаченого частиною першою статті 593 ЦК України, на припинення зобов`язання, таке право підлягає захисту судом шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України.
Отже, право іпотекодавця підлягає судовому захисту за його позовом шляхом визнання іпотеки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору іпотеки чи шляхом припинення зобов`язання за договором.
Наведений правовий висновок сформульовано Верховним Судом України у постанові від 04 лютого 2015 року у справі № 6-243цс14 та підтримано Верховним Судом в постанові від 18 вересня 2019 року у справі № 695/3790/15-ц і постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 126/1056/15-ц.
Звертаючись до суду із позовом у цій справі, позивачі у прохальній частині позовної заяви просять визнати іпотечний договір припиненим. При цьому, на обґрунтування своїх вимог як фактичні підстави позову визначали те, що зобов`язання за кредитним договором припинилося у зв`язку із його належним виконанням, тому іпотека за договором, яким забезпечувалося виконання кредитного договору як основного зобов`язання, також є припиненою як похідне зобов`язання. Як на правові підстави вимог, позивачі посилаються на статті 598, 599 ЦК України.
При цьому, доводи відповідача 2 щодо того, що сума заборгованості за кредитним договором позивачем 2 в повному обсязі не погашена, та станом на день подання відзиву (02.10.2024) становить 268 376,12 грн. позивачами не спростовано належними та допустимими доказами. 
Оцінюючи правомірність та ефективність обрано способу захисту, суд виходить із того, що договір, в першу чергу, є домовленістю сторін. Договір як документ - є оформленням цієї домовленості. Під договором також розуміється й правовідношення, що виникло на підставі цієї домовленості; змістом такого правового відношення є певні права та обов`язки сторін.
Так, положеннями статей 598, 651, 652 ЦК України, зокрема, передбачені підстави припинення зобов'язання, підстави для зміни або розірвання договору, а положеннями вимог спеціального законодавства, якими врегульовані іпотечні правовідносини та, зокрема, статтями 17-19 Закону України «Про іпотеку» визначені підстави для припинення іпотеки, істотні умови договору іпотеки і порядок внесення змін та доповнень до іпотечного договору.
За імперативними вимогами частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.
Вказаною імперативною нормою визначені підстави припинення іпотеки, за якою припинення іпотеки з інших підстав ніж ті, що визначені у вказаній статті, є можливим лише у випадку, коли така підстава припинення встановлена законом.
Між тим зміст імперативних норм частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», який є спеціальним законом та визначений вказаною статтею перелік підстав припинення іпотеки, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає (схожий за змістом висновок викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.04.2019 у справі №910/3359/18, від 19.09.2024 у справі № 912/1155/22, від 20.02.2024 у справі №160/6436/20).
При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, зокрема, виснувала, що визнання договору іпотеки припиненим є неналежним способом захисту прав особи.
Так, Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновком об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду про те, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України ). Тобто договірні правовідносини виникають саме на підставі договорів. Водночас поняття правочину (зокрема поняття договору) і поняття правовідносин не є тотожними. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Правовідносинами є відносини, змістом яких є права та обов`язки сторін. Зокрема, змістом зобов`язальних правовідносин є обов`язок однієї сторони (боржника) вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії та кореспондуюче право кредитора вимагати від боржника виконання цього обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновком про наявність тісного зв`язку між договорами та договірними правовідносинами, оскільки такі правовідносини виникають саме з договорів, а подальший розвиток правовідносин може бути зумовлений, у тому числі (але не виключно), умовами договору. Водночас подальші зміни правовідносин, зокрема припинення прав та обов`язків з договору, не обов`язково пов`язані зі зміною чи припиненням договору.
Верховний Суд постанові від 26.01.2022 у справі № 127/26402/20 виснував, що належним способом захисту прав іпотекодавця є саме визнання іпотеки за іпотечним договором, такою, що припинена, а не визнання припиненим іпотечного договору. У зв`язку із тим, що належне виконання основного зобов`язання припиняє іпотеку, то відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частина друга статті 593 ЦК України, частина третя статті 17 Закону України «Про іпотеку»).
Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, обраний позивачами спосіб захисту порушених прав шляхом визнання договору іпотеки припиненим та скасування запису про державну реєстрацію є неналежним та неефективним, оскільки не призведе до поновлення прав позивачів. 
В свою чергу, обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Подібний висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155). 
Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. 
Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно із ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Таким чином, зважаючи на встановлені обставини та наведені норми, позовні вимоги задоволенню не підлягають.
У відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.
Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити. 
2. Копію рішення направити сторонам.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 23.03.2026.

Суддя П.П. Чеберяк