ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/1677/24 Суддя (судді) першої інстанції: Лисенко В.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Аліменка В.О.,
суддів Безименної Н.В., Вівдиченко Т.Р.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 березня 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И Л А:
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, у якому просив суд:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській об. щодо відмови ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті з 01.03.2023 пенсії без обмеження максимальним розміром, з урахуванням індексації, передбаченою Постановою КМУ №118 від 16 лютого 2022 року «Про індексацію пенсій та заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2022 році» та з урахуванням індексації, передбаченої Постановою КУП 24 лютого 2023 року №168 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2023 році»;
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо відмови ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті з 12.09.2023 року пенсії без обмеження максимальним розміром з урахуванням щомісячної доплати до пенсії у розмірі 2000 грн, передбаченої Постановою КМУ №713 «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб» від 14 липня 2021 року;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області нарахувати та виплатити з 01.03.2023 року ОСОБА_1 пенсію з основним розміром 80% грошового забезпечення без обмеження максимальним розміром, з урахуванням індексації, передбаченою Постановою КМУ №118 від 16 лютого 2022 року «Про індексацію пенсій та заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2022 році» та з урахуванням індексації, перед баченої Постановою КМУ від 24 лютого 2023 року №168 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2023 році»;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області нарахувати та виплатити з 12.09.2023 року ОСОБА_1 пенсію з основним розміром 80% грошового забезпечення без обмеження максимальним розміром з урахуванням щомісячної доплати до пенсії у розмірі 2000 грн, передбаченої Постановою КМУ №713 «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб» від 14 липня 2021 року.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 20 березня 2025 позов задоволено.
Не погодившись з вказаним рішення, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позовних вимог.
За змістом частини першої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції має бути розглянута протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
За приписами частини другої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.
Згідно з частиною четвертою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі.
Пунктом 1 статті 6, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду, з метою забезпечення повного та всебічного розгляду справи, а також прийняття законного та обґрунтованого рішення з дотриманням процесуальних прав усіх учасників судового процесу, дійшла висновку про наявність підстав для продовження строку розгляду апеляційної скарги на розумний строк.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивач є громадянином України, що підтверджується копією паспорту.
Позивач є пенсіонером, отримує пенсію відповідно до вимог Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб від 09.04.1992.
Судом встановлено, що позивач є пенсіонером, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області та отримує пенсію, призначену відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем обмежено пенсію позивача максимальним розміром в десять прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність, та водночас у подальшому нарахована відповідно до положень Постанов КМУ №118, №168 індексація пенсії та щомісячна доплата у розмірі 2000 грн позивачу не виплачується.
Не погоджуючись з діями відповідача, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
Переглянувши матеріали адміністративної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги у їх сукупності, а також оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла наступних висновків.
Як обґрунтовано встановлено судом першої інстанції, обмеження граничного розміру пенсії, призначеної відповідно до Закону України №2262, десятьма прожитковими мінімумами для осіб, які втратили працездатність, вперше було запроваджено Законом України від 08.07.2011 №3668-VІ «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», який набрав чинності 01.10.2011.
Згідно з положеннями статті 2 зазначеного Закону максимальний розмір пенсії або щомісячного довічного грошового утримання, з урахуванням усіх передбачених законодавством надбавок, підвищень, доплат та інших складових, не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Дія цієї норми була поширена, зокрема, і на правовідносини, що виникають на підставі Закону України №2262.
Разом із тим, як правильно зазначив суд першої інстанції, Законом №3668-VІ було внесено відповідні зміни і до статті 43 Закону України №2262, якими також передбачено аналогічне обмеження максимального розміру пенсії.
Водночас вирішальне значення для правильного вирішення цього спору має Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016, яким положення частини сьомої статті 43 Закону України №2262 визнано такими, що не відповідають Конституції України, а відтак - неконституційними.
Відповідно до пункту 2 резолютивної частини зазначеного Рішення, норми, визнані неконституційними, втратили чинність з дня ухвалення такого Рішення, тобто з 20.12.2016. Конституційний Суд України, надаючи оцінку спірним правовідносинам, виходив із пріоритетності положень частини п`ятої статті 17 Конституції України, якими гарантовано безумовний соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
При цьому Конституційний Суд України дійшов висновку, що обмеження максимального розміру пенсії для зазначеної категорії осіб порушує сутність конституційних гарантій їх соціального захисту, а відтак є недопустимим, незалежно від економічної доцільності чи інших соціально-економічних обставин.
Таким чином, як вірно встановив суд першої інстанції, з 20.12.2016 у Законі України №2262 відсутня норма, яка б передбачала обмеження максимального розміру пенсії, а внесені до неї раніше зміни фактично не підлягають застосуванню.
Зазначений висновок узгоджується з усталеною судовою практикою Верховного Суду, викладеною у низці постанов, у яких послідовно зазначено про відсутність правових підстав для застосування обмеження максимального розміру пенсії, призначеної відповідно до Закону №2262.
Разом із тим, колегія суддів звертає увагу, що положення статті 2 Закону №3668-VІ, які за своїм змістом дублюють положення частини сьомої статті 43 Закону №2262, формально залишилися чинними та передбачали відповідне обмеження. Таким чином, на момент виникнення спірних правовідносин склалася правова колізія між нормами Закону №2262 з урахуванням Рішення Конституційного Суду України та нормами Закону №3668-VІ.
Оскільки зазначені норми регулюють одні й ті самі правовідносини, але встановлюють різні підходи до визначення максимального розміру пенсії, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність між ними суперечності.
У цьому контексті колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі «Щокін проти України» від 14.10.2010, у якому наголошено, що відсутність чіткості та передбачуваності у національному законодавстві, яка допускає неоднозначне тлумачення прав та обов`язків особи, не відповідає вимогам якості закону та не забезпечує належного захисту від свавільного втручання держави у майнові права особи. При цьому у разі існування множинного тлумачення органи державної влади зобов`язані застосовувати підхід, який є найбільш сприятливим для особи.
Аналогічний підхід закріплений і у статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, визнаючи людину, її права та свободи найвищими соціальними цінностями, та застосовує цей принцип з урахуванням практики ЄСПЛ.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у своїх рішеннях неодноразово наголошувала, що у разі неоднозначності правового регулювання відповідні норми повинні тлумачитися на користь особи, зокрема у сфері соціального та пенсійного забезпечення.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у спірних правовідносинах підлягають застосуванню норми Закону №2262 з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016, а не положення Закону №3668-VІ.
Отже, обмеження відповідачем максимального розміру пенсії позивача, призначеної відповідно до Закону №2262, є протиправним, що також підтверджується усталеною практикою Верховного Суду у подібних правовідносинах.
Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо визнання протиправними дій відповідача з обмеження пенсії максимальним розміром, а також щодо зобов`язання здійснити перерахунок та виплату пенсії без такого обмеження з 01.03.2023.
Стосовно позовних вимог про зобов`язання відповідача провести перерахунок та виплату пенсії з урахуванням індексації без обмеження її максимальним розміром, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків, з якими погоджується і суд апеляційної інстанції.
Так, відповідно до статті 64 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (у редакції Закону №2040-IX від 15.02.2022, що підлягає застосуванню з 01.03.2022) передбачено, що у випадку, коли пенсії зазначеним категоріям осіб не перераховувалися відповідно до частини четвертої статті 63 цього Закону у попередньому календарному році та до дати проведення індексації, для забезпечення індексації здійснюється відповідний перерахунок із застосуванням коефіцієнта збільшення, визначеного відповідно до законодавства. При цьому сума індексації підлягає врахуванню під час подальших перерахунків пенсії.
Як правильно встановив суд першої інстанції, порядок проведення такої індексації було визначено, зокрема, постановами Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 №118 та від 24.02.2023 №168, якими передбачено підвищення розмірів пенсій відповідних категорій осіб з 01.03.2022 та з 01.03.2023 шляхом застосування відповідних коефіцієнтів збільшення.
Зокрема, постановою №118 встановлено застосування коефіцієнта збільшення у розмірі 1,14, а постановою №168 - у розмірі 1,197, що свідчить про поетапне підвищення рівня пенсійного забезпечення зазначеної категорії осіб.
Разом із тим, зазначеними постановами передбачено, що відповідне підвищення здійснюється «у межах максимального розміру пенсії, визначеного законом», що, на думку відповідача, є підставою для обмеження виплат позивачу.
Однак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що такі застереження підлягають оцінці з урахуванням ієрархії нормативно-правових актів та принципу верховенства права.
Відповідно до частини третьої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності нормативно-правового акта закону або Конституції України суд застосовує акт вищої юридичної сили. Таким чином, підзаконні нормативно-правові акти, зокрема постанови Кабінету Міністрів України, не можуть суперечити положенням законів.
Як вже було встановлено судом першої інстанції та підтверджено судом апеляційної інстанції при розгляді цієї справи, після ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016 у Законі України №2262 відсутні норми, які б передбачали обмеження максимального розміру пенсії, а отже відповідні обмеження не можуть застосовуватися і при проведенні індексації пенсії.
У цьому контексті колегія суддів також враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 19.02.2020 у справі №520/15025/16-а, відповідно до якої у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи органи державної влади зобов`язані застосовувати підхід, який є найбільш сприятливим для особи.
Отже, положення постанов Кабінету Міністрів України №118 та №168 у частині встановлення обмеження максимального розміру пенсії не можуть застосовуватися у спірних правовідносинах, оскільки вони суперечать положенням Закону №2262 з урахуванням Рішення Конституційного Суду України.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що чинне законодавство не надає територіальним органам Пенсійного фонду України дискреційних повноважень щодо самостійного визначення підстав та умов обмеження пенсійних виплат, а відтак дії відповідача, спрямовані на обмеження розміру пенсії позивача, є такими, що вчинені поза межами наданих повноважень та всупереч вимогам частини другої статті 19 Конституції України.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу індексації пенсії відповідно до постанов №118 та №168, з урахуванням уже проведених виплат та без застосування обмеження максимальним розміром пенсії.
Таким чином, позовні вимоги у цій частині правомірно задоволені судом першої інстанції.
Що стосується позовної вимоги про нарахування та виплату щомісячної доплати до пенсії у розмірі 2000 грн відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 №713 «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб», колегія суддів зазначає наступне.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, зазначена постанова була прийнята з метою поетапного зменшення диспропорцій у розмірах пенсій осіб, яким пенсії призначені відповідно до Закону №2262, та передбачає встановлення з 01.07.2021 щомісячної доплати у розмірі 2000 грн окремим категоріям осіб.
При цьому право на таку доплату мають, зокрема, особи, яким пенсію призначено до 01.03.2018, а також інші категорії осіб за умови дотримання визначених постановою критеріїв.
Разом із тим, зазначеною постановою передбачено, що у випадку, якщо після 01.03.2018 пенсія переглядалася (перераховувалася) та її розмір збільшився більш ніж на 2000 грн, відповідна доплата не виплачується, або виплачується у частині, якої не вистачає до зазначеної суми.
Водночас і ця доплата встановлюється «у межах максимального розміру пенсії, визначеного законом», що, однак, з огляду на наведені вище висновки суду щодо відсутності правових підстав для застосування обмеження максимального розміру пенсії, не може бути підставою для звуження прав позивача.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у відповідній частині, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності такого висновку.
Пунктом 3 Постанови №713 встановлено Пенсійному фонду України забезпечити встановлення з 01.07.2021 виплат, передбачених пунктами 1 і 2 цієї постанови, а також виплат, передбачених абзацом другим пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.07.2010 №656 «Про встановлення щомісячної державної адресної допомоги до пенсії особам з інвалідністю внаслідок війни та учасникам бойових дій» для учасників бойових дій та постраждалих учасників Революції Гідності, за матеріалами пенсійних справ.
Суд звертає увагу, що відповідно до пояснювальної записки до проекту Постанови №713, метою її ухвалення зазначено поетапне зменшення диспропорцій у розмірах пенсій, призначених до 01.03.2018 року, які мають місце після перерахунку пенсії.
Таким чином, внаслідок ухвалення вказаного нормативно-правового акта Уряду, з 01.07.2021 колишнім військовослужбовцям, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (міліції), поліцейським та іншим особам, пенсії яким призначено за нормами Закону №2262-ХІІ до 01.03.2018, було установлено щомісячну доплату в сумі 2000,00 грн, виплата якої не здійснюється у разі коли пенсія особам, зазначеним в абз.абз.1 і 2 цього пункту, переглядалася (перераховувалася) після 01.03.2018 року.
Як було встановлено раніше, на виконання рішення Київського окружного адміністративного суду в адміністративній справі №320/1515/22 Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області здійснено перерахунок та виплату пенсії позивачу на підставі оновленої довідки, однак припинено доплату, яка була призначена з 01.07.2021.
Суд звертає увагу на висновки Верховного Суду викладені у постанові від 08.11.2022 у справі №420/2473/22 у подібних правовідносинах, в якій Верховний Суд дійшов висновку, що аналіз наведених норм права, а також мети прийняття Урядом України Постанови №713 свідчить про те, що перерахунок пенсії, проведення якого згідно з абз.3 п.1 Постанови №713 є обставиною, що виключає можливість нарахування щомісячної доплати у розмірі 2000,00 грн до розмірів пенсій, визначених відповідно до статей 13, 21 і 36 Закону №2262-ХІІ має бути обумовлений підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за Законом на підставі нормативно-правого акта компетентного органу, оскільки в такий спосіб досягається мета, яка слугувала підставою для ухвалення Постанови №713, а саме зменшення диспропорцій в розмірах пенсій, визначених на законних підставах. Натомість перерахунок пенсії, проведений на виконання судового рішення з метою усунення порушеного права особи на належний розмір пенсії, право на отримання якої у неї винило до 01.03.2018, не є перерахунком пенсії у зв`язку із зміною складових грошового забезпечення чи інших показників основного розміру пенсії.
Отже, оскільки перерахунок пенсії позивача, проведений Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області на виконання судового рішення з метою усунення порушеного його права на належний розмір пенсії, право на отримання якого у нього виникло до 01.03.2018, не є перерахунком пенсії у зв`язку із зміною складових грошового забезпечення чи інших показників основного розміру пенсії, то суд приходить до висновку, що позивач має право на щомісячну доплату до пенсії в розмірі 2000,00 грн відповідно до Постанови № 713, яка має виплачуватись для досягнення мети прийняття Постанови №713 - поетапного зменшення диспропорцій у розмірах пенсій, призначених до 01.03.2018.
Вказана позиція підтримана Верховним Судом у постанові від 02.03.2023 у справі №600/870/22-а.
Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За таких обставин суд приходить до висновку, що відмова Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області у поновленні виплати позивачу щомісячної доплати в розмірі 2000 грн є протиправною, а відтак позовні вимоги є обґрунтованими та, відповідно, підлягають задоволенню.
Також, суд дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача здійснити перерахунок пенсії за вислугу років позивачу у розмірі 80% від відповідних сум грошового забезпечення.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позову.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції
Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи та обґрунтування апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 березня 2025- без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

Т.Р. Вівдиченко