ОКРЕМА ДУМКА
Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
Краснощокова Є. В.

28 січня 2026 року
м. Київ

Справа № 607/11193/24
Провадження № 61-1518св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - головуючого судді Крата В. І., судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Постанову Тернопільського апеляційного суду від 7 січня 2025 року змінив у мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови, а в іншій частині залишив без змін.

Спір у цій справі стосується вимоги ОСОБА_1 як нового власника спірної квартири  АДРЕСА_1 (її покупця) про виселення з неї  ОСОБА_2 (колишня невістка попереднього власника квартири - продавця) та її неповнолітніх дітей ? внуків продавця квартири - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . 
Суд першої інстанції позов задовольнив, оскільки вважав, що з припиненням права власності попереднього власника відповідачі втратили право користування квартирою, яке було похідним від цього права власності.
Апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасував і відмовив у задоволенні позову.Зазначив, що відповідачі за законом набули право користування квартирою, вона тривалий час є місцем їхнього постійного проживання, а іншого житла вони не мають; в іншому спорі щодо визначення порядку користування квартирою за позовом попереднього власника суд встановив право відповідачів на користування квартирою; укладаючи договір купівлі-продажу, попередній власник діяв недобросовісно, але позивач не проявив належну обачність, не з`ясував наявність обтяження квартири правом користування нею інших осіб, хоча мав таку можливість.
У справі, що переглядається, суди встановили, що:
колишня невістка попереднього власника є матір`ю двох дітей 2011 і 2017 років народження;
08 лютого 2022 року Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області ухвалив рішення у справі № 607/11584/21, згідно з яким задовольнив зустрічний позов попереднього власника до його колишньої невістки - ОСОБА_2 , яка діяла в інтересах синів, про визначення порядку користування квартирою: виділив у користування дітей кімнату площею 18,6 кв. м; попередньому власнику виділив у користування кімнату площею 13,0 кв. м; допоміжні приміщення залишив у спільному користуванні. Це рішення залишили без змін Тернопільський апеляційний суд постановою від 20 травня 2022 року та Верховний Суд постановою від 18 вересня 2023 року;
згідно з відомостями Єдиного демографічного реєстру, ОСОБА_2 була зареєстрована у квартирі з 4 квітня 2016 року до 31 травня 2023 року включно, її сини ОСОБА_5 і ОСОБА_6 - з 18 серпня 2011 року та з 13 січня 2017 року відповідно до 5 червня 2023 року включно;
22 березня 2024 року попередній власник продав за 1 644 875,91 грн квартиру позивачу за договором купівлі-продажу, за змістом пунктів 10 і 11 якого продавець довів до відома покупця, а той засвідчив, що йому відомо, що станом на день укладення договору малолітні чи неповнолітні діти, а також недієздатні чи обмежено дієздатні особи не зареєстровані у квартирі та не мають права користування нею; продавець поставив до відома покупця, що яких-небудь прав третіх осіб, як у межах, так і за межами України на квартиру немає; її покупець оглянув, недоліків, які перешкоджають використанню за цільовим призначенням, на момент огляду не виявив; продавець стверджував, що на квартиру не поширюються права третіх осіб, у тому числі за договорами найму (оренди) чи шлюбним договором, інші речові права тощо, і що згідно зі статтею 405 ЦК України враховані інтереси членів сім`ї власника;
за змістом пояснень адвоката позивача перед укладенням договору купівлі-продажу позивач оглянув квартиру у присутності її попереднього власника, бачив там певні речі домашнього ужитку, у тому числі речі дітей; на запитання позивача попередній власник повідомив, що це речі його невістки та внуків, і запевнив, що найближчим часом вона речі забере;
09 квітня 2024 року адвокат в інтересах позивача надіслав ОСОБА_2 досудову вимогу № 2308-ц про усунення перешкод у користуванні приватною власністю, в якій зазначив, що просить (вимагає) у них протягом 30 календарних днів з дня отримання тієї вимоги звільнити квартиру, забрати із неї всі особисті речі та оплатити спожиті комунальні послуги. Цю вимогу ОСОБА_2 отримала 15 квітня 2024 року.
Верховний Суд зазначив, що у спірних правовідносинах є конкуренція прав на повагу до житла відповідачів, які не є власниками квартири, і правом власності позивача, яке він набув за договором купівлі-продажу станом на час, коли відповідачі на законній підставі вселилися у квартиру та проживали у ній. 
Касаційний суд вирішив, що неможливо задовольнити вимогу про виселення з житла осіб, яким суд у рішенні, яке набрало законної сили, щодо спору про визначення порядку користування квартирою встановив право користування нею (окремими її приміщеннями), оскільки зазначене судове рішення встановило особистий сервітут на користь відповідачів і таке їхнє право не є похідним від права власності попереднього власника. Такий сервітут після його встановлення не припинився відчуженням квартири. Задоволення вимоги про виселення відповідачів буде суперечити рішенню суду, що набрало законної сили, про виділення їм у користування окремих приміщень у квартирі. Тому без припинення відповідного сервітуту виселення відповідачів є неможливим. Тому немає необхідності оцінювати мету втручання у право відповідачів на повагу до житла та пропорційність цього втручання відповідній меті.
Відмова у задоволенні позову про виселення спрямована, з одного боку, на гарантування відповідачам права на повагу до житла, яким вони з 2022 року користуються на підставі рішення суду у справі № 607/11584/21, а з іншого, - на забезпечення контролю за користуванням майном позивача відповідно до загальних інтересів, зокрема, у недопущенні нівелювання законної сили судових рішень у справі № 607/11584/21 щодо встановлення особистого сервітуту та у недопущенні створення передумов для виникнення колізії між тими рішеннями та судовим рішенням про виселення відповідачів. Така відмова є пропорційною цій меті та не становитиме для позивача надмірного тягаря, оскільки він як власник квартири, придбаної після встановлення судом особистого сервітуту, для припинення останнього повинен діяти у визначений законом спосіб.
Не можу погодитись із зазначеним з таких мотивів.
Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).
У частині першій статті 8 Конвенції закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселенняє серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
Отже, виселенняособи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Суд першої інстанції врахував, що застосуванню до спірних правовідносин підлягають положення статті 391 та статей глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК України 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України (правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20)).
У частині першій статті 383 ЦК України визначено, зокрема, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.
Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина перша статті 402 ЦК України).
Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (частина перша статті 405 ЦК України).
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (частина друга статті 406 ЦК України).
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. 
Стаття 391 ЦК України визначає право власника, зокрема житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень його прав будь-якими особами шляхом, який власник вважає прийнятним. Те, хто саме спричинив порушення права та з яких підстав, не має значення (див. постанову Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16). Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не належать до кола осіб, які з ним постійно проживають і ведуть спільне господарство, усунення порушень права власності у будь-який час (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17).
Видами негаторного позову, пред`явленого з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання належним йому житловим приміщенням, залежно від обставин справи та характеру порушення прав власника, є позови про виселення,про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, про зняття із задекларованого / зареєстрованого місця проживання особи.
Такі судові рішення можуть опосередковувати і припинення встановленого на користь відповідача особистого сервітуту, за наявності відповідного спору між сторонами.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що судове рішення у приватноправовому спорі за жодних обставин не може бути протиставлене особі, яка не брала участі в цій справі. Зокрема, судове рішення про задоволення позову стосується особи, щодо якої ухвалено це рішення, і не визначає права чи обов`язки інших осіб. Схожі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (підпункт 10.28) та від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (пункт 70).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
У справі, що переглядається, апеляційний та касаційний суди не в повній мірі врахували особливості цієї справи, зокрема, аспект по суті зобов`язального характеру правовідносин у спорі. Відповідачі є колишніми членами сім`ї попереднього власника квартири - її продавця.  ОСОБА_2 мала права користування квартирою за згодою власника, а рішенням суду від 08 лютого 2022 року у справі № 607/11584/21, яке набрало законної сили 20 травня 2022 року, у спорі з попереднім власником їй та її дітям встановлений особистий сервітут щодо такого користування. Проте після цього та до моменту продажу квартири вона знялася із задекларованого / зареєстрованого місця проживання у спірній квартирі з 31 травня 2023 року та зняла з такої реєстрації своїх дітей як їх законний представник з 05 червня 2023 року. Про це свідчить те, що ОСОБА_2 при розгляді справи не зазначала про незаконність такого зняття з реєстрації або що це вчинено всупереч її волі, а згідно з вимогами Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. № 265(пункти 51, 52, 64, 65), зняття із задекларованого / зареєстрованого місця проживання (перебування) неповнолітніх дітей інакше як за особистою заявою одного із батьків (законних представників) та за згодою іншого з батьків або законних представників виключається.
Тобто, питання продажу вказаної квартири було узгоджено між її власником (продавцем) та відповідачами як особами, що мали право користування нею.
За таких обставин, враховуючи наведені положення статей 402, 403, 405 ЦК України та дії відповідача, особистий сервітут її та дітей щодо користування квартирою, який був встановлений судом у справі № 607/11584/21, припинився у зв`язку відчуженням (узгодженим відповідачем) попереднім власником квартири позивачеві. 
Тому запевнення попереднього власника в договорі купівлі-продажу квартири від 22 березня 2024 року, що станом на день укладення договору малолітні чи неповнолітні діти, а також недієздатні чи обмежено дієздатні особи не зареєстровані у квартирі та не мають права користування нею, яких-небудь прав третіх осіб на квартиру немає, і що згідно зі статтею 405 ЦК України враховані інтереси членів сім`ї власника, відповідають дійсності та не свідчать про недобросовісність сторін цього договору; а судове рішення у справі № 607/11584/21 не мало правового значення для вирішення цього спору, у зв`язку з чим жодним чином не створює передумови для виникнення «колізії» судових рішень.
Враховуючи викладене, позивач як покупець спірної квартири, який ніяк не пов`язаний з попереднім власником квартири та членами його сім`ї, домовленостями між ними, пов`язаними з продажем квартири, вчинив всі належні та звичайні для покупця житлової нерухомості на відповідному ринку дії, зокрема, сплатив кошти за квартиру на виконання умов договору купівлі-продажу, з`ясував можливі обтяження квартири у вигляді права користування нею інших осіб та оглянув її перед придбанням, тобто проявив належну обачність, не знав і не міг передбачити виникнення обтяження у майбутньому в формі відмови виселення з неї колишніх користувачів, які продовжують проживати в спірному житлі без достатніх правових підстав.
З огляду на такі обставин цієї справи, задоволення вимоги про виселення відповідає закону, є необхідним у демократичному суспільстві для захисту права власності позивача, не порушує право відповідачів на повагу до житла та є пропорційним цій меті у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Отже, Верховному Суду належало касаційну скаргу позивача задовольнити, скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції про виселення відповідачів.

Суддя Є. В. Краснощоков