ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

23 лютого 2026 року 	м. Ужгород	№ 260/5568/25 	
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванчулинця Д.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. О.Ольжича, буд. 7, м. Житомир, Житомирська область, 10003, код ЄДРПОУ 13559341) про визнання дій протиправною та зобов`язання вчини певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, в якому просить:
1) прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі, задовольнити позовні вимоги в цілому;
2) визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області №072350013077 від 06 червня 2025 року;
3) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити ОСОБА_1 пенсію у зв`язку з втратою годувальника - ОСОБА_2 , з дати звернення за її призначенням - 29 травня 2025 року;
В обґрунтування позову зазначає, що позивачем подано заяву про призначення пенсії по втраті годувальника. За результатами розгляду заяви відповідачем прийнято рішення про відмову призначенні пенсії, яке обґрунтоване тим, що до страхового стажу не зараховано періоди отримання допомоги по безробіттю відповідно трудової книжки від 29.06.1983 НОМЕР_2 з 25.10.2002 по 19.10.2003, оскільки дата наказу про призначення виплати допомоги по безробіттю відсутня та наказ про припинення виплати допомоги по безробіттю містить виправлення.
11 липня 2025 року ухвалою судді Закарпатського окружного адміністративного суду було залишено позовну заяву без руху. Недоліки позовної заяви усунуті в строк та спосіб встановлений судом.
01 серпня 2025 року ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.
07 листопада 2025 року представником відповідача, через підсистему «Електронний суд», подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказав, що 29.05.2025 позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до пункту 4 частини 1 статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (Закон №1058). Заяву було опрацьовано за принципом єдиної черги завдань та спеціалістів із застосуванням екстериторіального принципу відповідно до постанови правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 №25-1 та Порядку №22-1. Після реєстрації та сканування документів за принципом екстериторіальності заяву було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області, яким прийнято рішення №045550026493 від 26.05.2025 про відмову в призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують смерть (загибель) годувальника під час проходження військової служби.
У відзиві також наведено правове обґрунтування, зокрема положення статті 24 Закону №1058 щодо поняття страхового стажу та Порядку №637 стосовно підтвердження стажу за відсутності належних записів у трудовій книжці. Зазначено, що страховий стаж Позивача становить 22 роки 07 місяців 11 днів, однак до нього не зараховано період отримання допомоги по безробіттю з 25.10.2002 по 19.10.2003 через відсутність дати наказу про призначення виплат та наявність виправлень у наказі про їх припинення. Відповідач вказав, що всі періоди трудової діяльності відповідно до реєстру застрахованих осіб зараховані, проте документи, які підтверджують загибель годувальника під час проходження служби, відсутні. З огляду на викладене, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову.
Згідно ч.5 ст.262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що 06 червня 2025 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області прийнято рішення №072350013077, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника, її чоловіка, ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Позивач зазначає, що перебувала з померлим у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 , виданим 08 червня 2016 року виконавчим комітетом Нересницької сільської ради Тячівського району Закарпатської області, та спільно проживала з ним на день його смерті. Померлий станом на день смерті був особою з інвалідністю ІІ групи, встановленою у 2006 році, що підтверджується довідкою МСЕК серії 7-66 ВП №0124577. На момент смерті чоловіка ОСОБА_1 виповнилося 56 років, що відповідно до законодавства відносить її до непрацездатних членів сім`ї у разі втрати годувальника.
Позивач вважає вказане рішення неправомірним та необґрунтованим, таким, що суперечить вимогам Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та порушує її право на соціальний захист, гарантоване статтею 46 Конституції України. Вона зазначає, що має повний обсяг передбачених законом підстав для призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, оскільки перебувала у зареєстрованому шлюбі з померлим, досягла 55-річного віку, проживала з ним спільно, є непрацездатним членом сім`ї, а померлий на день смерті був особою з інвалідністю ІІ групи. Також вона подала до органу Пенсійного фонду всі необхідні документи, однак відповідач без належної оцінки наданих доказів відмовив у призначенні пенсії.
Вважаючи вказану відмову протиправною, позивач звернулася з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з наступного.
Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Призначення і виплата пенсії в Україні здійснюється згідно із Законом України від 09.07.2003 р. №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (надалі - Закон №1058-IV), іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.
Відповідно до ч. 2 ст. 36 Закону №1058-IV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по II групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), та непрацездатним членам сім`ї особи, якій відповідно до Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» надано правовий статус особи, зниклої безвісти за особливих обставин, - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.
Згідно з ч. 2 ст. 36 Закону №1058-IV (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування.
Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону №1058-IV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.
За частиною третьою статті 44 Закону №1058-IV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Відповідно абз. 4 п. 1.8 розділу І Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 №13-1) у разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис (у разі подання заяви через вебпортал або засобами Порталу Дія таке повідомлення надсилається особі через електронний кабінет користувача вебпорталу або засобами Порталу Дія). Якщо документи будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата реєстрації заяви на вебпорталі або засобами Порталу Дія.
За визначенням, наведеним у статті 1 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
За змістом частини 1 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно з частиною 2 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до частини 4 статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.91 встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Порядок ведення трудових книжок регламентується Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 №58 (далі - Інструкція №58).
Згідно з пункту 1.1. Інструкції №58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Згідно пункту 1.1. Інструкції №58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Відповідно п. 2.2 Інструкції №58 заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу. До трудової книжки вносяться:
- відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження;
- відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення;
- відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України;
- відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.
За п. 2.13 Інструкції №58 зміна записів у трудових книжках про прізвище, ім`я, по батькові і дату народження виконується власником або уповноваженим ним органом за останнім місцем роботи на підставі документів (паспорта, свідоцтва про народження, про шлюб, про розірвання шлюбу, про зміну прізвища, ім`я та по батькові тощо) і з посиланням на номер і дату цих документів.
Постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.93 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (надалі Порядок №637).
Пунктом 1 Порядку №637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналізуючи наведені норми, суд дійшов висновку, що основним документом, який підтверджує періоди страхового стажу, є трудова книжка та записи в ній, а за їх відсутності такі періоди можуть підтверджуватися іншими документами, виданими за місцем роботи, навчання або архівними установами.
У ході судового розгляду, судом встановлено, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області №0723502013077 від 06.06.2025 року відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки страховий стаж ОСОБА_1 становить 22 роки 07 місяців 11 днів. В рішенні зазначено, що за наданими документами до страхового стажу не зараховано періоди отримання допомоги по безробіттю відповідно трудової книжки від 29.06.1983 № НОМЕР_2 з 25.10.2002 по 19.10.2003, оскільки дата наказу про призначення виплати допомоги по безробіттю відсутня та наказ про припинення виплати допомоги по безробіттю містить виправлення.
Матеріали справи не містять трудової книжки позивача, тому суд позбавлений можливості дослідити записи в трудовій книжці на те чи містять перекреслень, виправлень чи дописок, які б змінювали їх суть чи перекручували їх зміст, чи виконані акуратно, чорнилом, завірені підписом уповноваженої особи та печатками центру зайнятості.
Щодо відсутності дати наказу на початок виплати допомоги, та що наказ про припинення виплати допомоги по безробіттю містить виправлення, суд зазначає, що фізична особа не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів, в даному випадку, за неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки, іншої документації з вини державних установ, що не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.
Така правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 21.02.2018 року по справі №687/975/17, у якій зазначено, що на особу не може перекладатися тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Така позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі №677/277/17 (провадження №К/9901/1298/17).
Таким чином, враховуючи наведені положення законодавства і встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що період отримання допомоги по безробіттю з 25.10.2002 по 19.10.2003 має бути також зарахований відповідачем до страхового стажу позивача.

Щодо твердження відповідача про відсутність документів, які підтверджують смерть (загибель) померлого годувальника у період проходження військової служби (виконання службових обов`язків), суд зазначає наступне.
Оцінюючи обґрунтованість тверджень позивача щодо наявності у неї права на призначення пенсії по втраті годувальника згідно пункту 4 частини першої статті 115 Закону №1058 суд бере до уваги Порядок №22-1.
Підпунктом 6 пункту 2.1 розділу II Порядку №22-1 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи, які підтверджують право на призначення дострокової пенсії за віком, зокрема:
довідка згідно з додатком 2 до Порядку підтвердження наявного трудового стажу або документи про безпосередню участь в АТО/ООС, передбачені Порядком надання та позбавлення статусу учасника бойових дій, або документи військових частин (органів, підрозділів), підприємств, установ та організацій про безпосередню участь в обороні України у зв`язку з військовою агресією російської федерації;
посвідчення учасника бойових дій (у разі відсутності в посвідченні учасника бойових дій пункту і статті Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», відповідно до якого надано статус, такі відомості підтверджуються органом, що видав посвідчення, або додаються документи, які підтверджують безпосередню участь цих осіб в АТО/ООС, передбачені Порядком надання та позбавлення статусу учасника бойових дій, або документи військових частин (органів, підрозділів), підприємств, установ та організацій про безпосередню участь в обороні України у зв`язку з військовою агресією російської федерації). Особами з числа резервістів і військовозобов`язаних, особами, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади, додаються документи, які підтверджують їх належність до таких осіб (незалежно від наявності в посвідченні зазначених вище відомостей) (при призначенні пенсії учасникам бойових дій згідно з пунктом 4 частини першої статті 115 Закону).
Аналізуючи положення підпункту 6 пункту 2.1 розділу II Порядку №22-1 у взаємозв`язку з приписами пункту 4 частини першої статті 115 Закону №1058-IV, суд приходить до висновку про те, що довідка згідно з Додатком 2 до Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 №637, надається при призначенні дострокової пенсії за віком військовослужбовцям, які брали участь в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.
Натомість, військовослужбовцям, які брали участь в бойових діях, в силу вимог підпункту 6 пункту 2.1 розділу II Порядку №22-1 для призначення дострокової пенсії за віком необхідно надати посвідчення учасника бойових дій.
Крім того, суд зауважує, що Порядок №22-1 не містить обов`язку надавати всі перераховані документи до заяви про призначення дострокової пенсії.
З огляду на вказане вище, суд відхиляє як безпідставне та необґрунтоване твердження відповідача про необхідність надання позивачем документів, які підтверджують смерть (загибель) померлого годувальника у період проходження військової служби (виконання службових обов`язків).
Судом встановлено, що померлий чоловік позивача має статус інваліда 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – інвалідів війни, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 від 09 червня 2005 року.
Долученими до матеріалів судової справи Анкети-запиту на підтвердження військової служби та інших даних на рядовий та сержантський склад №4/496 від 04.06.1988 року стверджується, що ОСОБА_2 , чоловік позивача, проходив військову службу в/ч п.п. НОМЕР_5 у період з 29.09.1981 по 29.09.1982 рр., та довідкою від 13.11.1998 року стверджується, що ОСОБА_2 звільнений в запас у зв`язку з пораненням 10.10.1982 р. №283.
Також в матеріалах справи міститься посвідчення серії НОМЕР_6 від 09.05.2025 року позивачу, ОСОБА_1 , у якому зазначено, що пред`явник цього посвідчення має право на пільги, встановлені законодавством України для сімей загиблих (померлих) ветеранів війни.
В цьому контексті суд зауважує, що факт участі позивача у бойових діях був встановлений державою під час вирішення питання про наявність підстав для видачі померлому чоловіку позивача посвідчення ветерана війни – інваліда війни.
Правила видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранам війни визначені Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року №302 (надалі - Положення №302).
Пунктом 3 Положення №302 передбачено, що відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.
Згідно з пунктом 2 Положення №302 посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.
Отже, повноваження щодо перевірки наявності у особи права на отримання статусу учасника бойових дій, в тому числі й перевірки факту чи брала така особа участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії, належать органам, які видають «Посвідчення ветерана війни – інваліда війни».
Відповідно до пункту 7 Положення №302 такими органами є Мін`юст, органи Міноборони, МВС, Національної поліції, ДСНС, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Управління державної охорони, ДФС, Адміністрації Державної прикордонної служби, Держспецзв`язку, а також Держспецтрансслужби за місцем реєстрації ветерана.
Таким чином, «Посвідчення ветерана війни – інваліда війни» є належним документом, що підтверджує статус та надає особі право користування пільгами, встановленими законом, в тому числі й пільгами щодо призначення пенсії по втраті годувальника членам сім`ї.
Суд також зауважує, що вказані вище посвідчення не визнано недійсними та не скасовано у встановленому Законом порядку, - доказів на підтвердження протилежного суду не надано.
Відтак, позивач має право на користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зокрема, пільгами щодо призначення пенсії по втраті годувальника.
Відтак, суд дійшов висновку, що рішення відповідача у призначенні позивачу пенсії по втраті годувальника відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є протиправним, а відтак підлягає скасуванню.
Згідно з приписами частини першої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Фактично суд зв`язаний предметом і розміром заявлених особою вимог, проте може вийти за межі вимог адміністративного позову у випадках, якщо обраний позивачем спосіб захисту є недостатнім для повного захисту його прав, свобод та інтересів або якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Вихід за межі позовних вимог можливий у випадку помилкового обрання особою неналежного способу захисту порушеного права, у цьому випадку можливо на підставі частини другої статті 9 КАС України вийти за межі позовних вимог та застосувати той спосіб захисту порушеного права позивача, який відповідає фактичним обставинам справи і відновлює порушене право особи. Фактично, необхідною передумовою застосування частини другої статті 9 КАС України є саме порушення прав позивача та необхідність захисту порушеного права шляхом його відновлення.
Таким чином суд вважає за необхідне, застосовуючи частину другу статті 9 КАС України, вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в Житомирській області повторно розглянути подану позивачем заяву про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника та прийняти відповідне рішення.
При цьому суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява №387/03, 20 вересня 2012 року, п. 53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
Одночасно суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04), згідно з якою у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).
Окрім того, відповідно до пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Відповідно до ч.1ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цьогоКодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Питання розподілу судових витрат судом не вирішується, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.
На підставі наведеного та керуючись ст.5, 19, 77, 139, 243, 246 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. О.Ольжича, буд. 7, м. Житомир, Житомирська область, 10003, код ЄДРПОУ 13559341) про визнання дій протиправною та зобов`язання вчини певні дії – задовольнити повністю. 
2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області №072350013077 від 06.06.2025 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії у зв`язку з втратою годувальника.
3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя	Д.В. Іванчулинець