П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 квітня 2026 року м. Київ

Справа №359/12652/24
Провадження: № 22-ц/824/2572/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В. А., 
секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ
на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Журавського В. В..,
у справі за позовом ОСОБА_2 до Бориспільського районного споживчого товариства, Головного сервісного центру МВС про визнання договору купівлі-продажу дійсним та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

В листопаді 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 27 січня 2004 року на підставі договору купівлі-продажу він придбав транспортні засоби марки «ГАЗ-3307», 1993 року випуску, шасі № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 . В подальшому, зазначений договір був зареєстрований 17 лютого 2004 року на УТП «Контрактова» за реєстраційними № 039740 та № 039739, після чого сторони виконали всі передбачені ним зобов`язання. Разом з тим, ГСЦ МВС відмовив йому у здійсненні державної реєстрації права власності на вказані транспортні засоби у зв`язку з наявністю помилки у договорі купівлі-продажу, а саме неправильним зазначенням марки автомобіля, «ГАЗ-3303» замість «ГАЗ-3307».
З огляду на викладене, просив суд визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений 27 січня 2004 року між ним та дирекцією АТП Бориспільського райспоживтовариства, щодо транспортних засобів марки «ГАЗ-3307», фургон, 1993 року випуску, двигун № НОМЕР_3 , шасі № НОМЕР_4 , та марки «ГАЗ-3307», фургон ЦС-435, двигун № НОМЕР_5 , шасі № НОМЕР_6 , зареєстрований УТП «Контрактова» 17 лютого 2004 року за № 039740 та № 039739 та зобов`язати ТСЦ МВС № 3241 здійснити державну реєстрацію права власності позивача на зазначені транспортні засоби.
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Визнано дійсним договір купівлі-продажу автомобілів: марки «ГАЗ-3307», фургон, 1993 року випуску, двигун № НОМЕР_3 , шасі № НОМЕР_4 , та марки «ГАЗ-3307», фургон ЦС-435, двигун № НОМЕР_5 , шасі № НОМЕР_6 , укладений 27 січня 2004 року між дирекцією автотранспортного підприємства Бориспільського районного споживчого товариства та ОСОБА_2 .
Зобов`язано Головний сервісний центр МВС здійснити реєстрацію автомобіля марки «ГАЗ-3307», фургон, 1993 року випуску, двигун № НОМЕР_3 , шасі № НОМЕР_4 , який належить на праві власності ОСОБА_2 .
Зобов`язано Головний сервісний центр МВС здійснити реєстрацію автомобіля марки «ГАЗ-3307», фургон ЦС-435, двигун № НОМЕР_5 , шасі № НОМЕР_6 , який належить на праві власності ОСОБА_2 .
Не погодившись із таким судовим рішенням, Бережна Т. Л. в інтересах Головного сервісного центру МВС подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, судове рішення просила скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що на момент звернення позивача до територіального сервісного центру МВС діяли положення Порядку державної реєстрації (перереєстрації) транспортних засобів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1388, якими передбачено вичерпний перелік документів, що підтверджують правомірність набуття права власності, та обов`язковість їх відповідності встановленим вимогам.
Зазначала, що поданий позивачем договір купівлі-продажу містить розбіжності в ідентифікаційних даних транспортного засобу, а також не посвідчений нотаріально, у зв`язку з чим не може бути прийнятий сервісним центром МВС як належний правовстановлюючий документ. Крім того, наголошує, що суд першої інстанції, зобов`язуючи Головний сервісний центр МВС здійснити реєстраційні дії, фактично втрутився у дискреційні повноваження органу державної влади та зобов`язав його діяти поза межами та не у спосіб, передбачений законом, що суперечить вимогам частини другої статті 19 Конституції України.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 25 грудня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вважав доводи скарги необґрунтованими та зазначив, що матеріали справи містять належні та допустимі докази, які підтверджують факт придбання ним спірних транспортних засобів.
При цьому він пояснив, що придбані автомобілі перебували у незадовільному технічному стані, у зв`язку з чим тривалий час не мав фінансової можливості здійснити їх ремонт, а відтак і не звертався із заявою про їх державну реєстрацію.
Водночас, за його твердженням, відповідач не зазначає, які саме правові наслідки повинні наставати у зв`язку з таким зверненням позивача не одразу після укладення договору, а також яким чином це питання врегульовано чинним законодавством.
В судовому засіданні ОСОБА_2 заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення.
Представник Головного сервісного центру МВС в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 27 січня 2004 року між дирекцією автотранспортного підприємства Бориспільського районного споживчого товариства та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу транспортних засобів, за умовами якого позивач придбав автомобіль марки «ГАЗ-3307», фургон, 1993 року випуску, двигун № НОМЕР_3 , шасі № НОМЕР_4 , та автомобіль марки «ГАЗ-3307», фургон ЦС-435, 1993 року випуску, двигун № НОМЕР_5 , шасі № НОМЕР_6 (а.с. 11- 12).
Вказаний договір було укладено у письмовій формі та зареєстровано 17 лютого 2004 року на Українській товарній біржі «Контрактова» за реєстраційними номерами № 039740 та № 039739. Сторони договору виконали його умови у повному обсязі, транспортні засоби були передані покупцеві, а позивач фактично набув володіння та користування ними (а. с. 13 - 14).
У 2024 році позивач звернувся до територіального сервісного центру МВС № 3241 (а. с. 9) із заявою про державну реєстрацію зазначених транспортних засобів, однак у здійсненні реєстраційних дій йому було відмовлено з підстав виявлення розбіжностей у поданих документах, а саме через помилкове зазначення у договорі купівлі-продажу марки одного з автомобілів як «ГАЗ-3303» замість «ГАЗ-3307», а також у зв`язку з відсутністю нотаріального посвідчення договору.
З метою захисту свого права власності та усунення перешкод у його реалізації позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу дійсним та зобов`язання Головного сервісного центру МВС здійснити державну реєстрацію спірних транспортних засобів.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами 27 січня 2004 року був укладений договір купівлі-продажу транспортних засобів, який відповідав вимогам законодавства, чинного на момент його укладення, був оформлений у письмовій формі та зареєстрований на товарній біржі, що відповідно до положень Закону України «Про товарну біржу» у редакції, чинній на той час, не потребувало нотаріального посвідчення.
Суд дійшов висновкупро те, що сторони договору виконали його умови, транспортні засоби були фактично передані позивачу, а останній набув право власності на них на підставі правочину. При цьому, суд установив, що допущена у договорі купівлі-продажу помилка в зазначенні марки одного з автомобілів має технічний характер, не стосується ідентифікаційних ознак транспортного засобу та не впливає на дійсність правочину і волевиявлення сторін.
Враховуючи, що відмова органу державної влади у здійсненні державної реєстрації транспортних засобів фактично перешкоджає реалізації позивачем його права власності, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання договору купівлі-продажу дійсним та зобов`язання Головного сервісного центру МВС здійснити відповідні реєстраційні дії.
Перевіряючи такі висновки суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Спірні правовідносини регулюються главою 24 «Набуття права власності» розділу І «Право власності» книги третьої ЦК України.
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не встановлено законом або судом.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна має право звернутися до суду із позовом про визнання права власності у разі його невизнання або оспорювання, що є самостійним способом захисту цивільного права.
Відповідно до частини другої статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), угоди, зареєстровані на товарній біржі, вважаються укладеними з моменту їх реєстрації та не потребують нотаріального посвідчення.
Як роз`яснено Верховним Судом у постанові від 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19, презумпція правомірності правочину означає, що такий правочин вважається чинним та таким, що породжує правові наслідки, доки його недійсність не встановлена законом або судом.
Разом з тим, відповідно до статей 15, 16 ЦК України судовий захист має бути ефективним та відповідати характеру порушеного права.
За правилами статей 77, 80, 81 ЦПК України саме на сторони покладається обов`язок доведення обставин справи, а суд оцінює докази у їх сукупності.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірний договір купівлі-продажу від 27 січня 2004 року є правомірним правочином, який відповідав вимогам законодавства на момент його укладення та зумовив виникнення у позивача права власності на спірні транспортні засоби.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи , договір укладено у письмовій формі, зареєстровано на товарній біржі, а його умови сторонами фактично виконано.
Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності спірного договору вимогам закону є безпідставними, оскільки ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права без урахування їх дії в часі та правового регулювання, чинного на момент виникнення спірних правовідносин.
Зокрема, представник відповідача фактично оцінює спірний договір крізь призму вимог законодавства, які не підлягали застосуванню на час його укладення, в той час як відповідно до загальних засад цивільного законодавства правочин має оцінюватися з урахуванням норм права, чинних на момент його вчинення.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи , договір купівлі-продажу було укладено у 2004 році та зареєстровано на товарній біржі, що відповідало вимогам частини другої статті 15 Закону України «Про товарну біржу» у редакції, чинній на той час, та виключало необхідність його нотаріального посвідчення. А отже, на момент укладення договору сторони дотрималися всіх передбачених законом вимог щодо форми та порядку його укладення, а відтак відсутні підстави вважати його таким, що не відповідає вимогам закону.
Натомість доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки правомірності правочину з урахуванням норм, які набрали чинності пізніше або підлягають застосуванню до інших правовідносин, що є неприпустимим та суперечить принципу дії закону в часі.
Колегія суддів також бере до уваги, що допущена у договорі неточність щодо зазначення марки транспортного засобу має характер технічної помилки, яка не впливає на дійсність правочину, не викривляє волевиявлення сторін та не перешкоджає ідентифікації предмета договору.
Разом з тим, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо необхідності задоволення позовної вимоги про визнання договору купівлі-продажу дійсним.
Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України суд може визнати дійсним лише нікчемний правочин у випадках, прямо передбачених законом.
Водночас дійсний правочин, який не є нікчемним та не визнаний недійсним, не потребує додаткового підтвердження його дійсності судом.
Отже, чинне законодавство не передбачає можливості визнання дійсним правочину, який уже є правомірним.
Тобто в даному випадку, суд першої інстанції, з одного боку, дійшов правильного висновку про правомірність спірного договору, а з іншого, задовольнив позовну вимогу про визнання його дійсним, що є взаємовиключними правовими висновками.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на вищенаведене, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2025 року в частині позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу дійсним слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача здійснити державну реєстрацію транспортних засобів.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом.
Згідно зі статтею 34 Закону України № 3353-XII державна реєстрація транспортного засобу передбачає, зокрема, перевірку документів, які підтверджують правомірність його набуття.
Відповідно до пункту 3 Порядку № 1388 державна реєстрація транспортних засобів здійснюється сервісними центрами МВС на підставі поданих документів, що підтверджують правомірність придбання транспортного засобу.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач набув право власності на спірні транспортні засоби на підставі правомірного договору купівлі-продажу, який відповідає вимогам законодавства, чинного на момент його укладення.
Допущена у договорі технічна помилка щодо зазначення марки транспортного засобу не впливає на дійсність правочину та не спростовує факту набуття позивачем права власності.
За таких обставин у відповідача були відсутні правові підстави для відмови у здійсненні державної реєстрації транспортних засобів.
Відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність зобов`язання відповідного органу здійснити державну реєстрацію транспортних засобів з метою ефективного захисту порушеного права позивача.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, зобов`язавши Головний сервісний центр МВС здійснити державну реєстрацію транспортних засобів, втрутився у дискреційні повноваження відповідача, є необґрунтованими з огляду на таке.
Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 від 11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган може здійснювати з певною свободою розсуду, обираючи з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за конкретних обставин.
У судовій практиці також сформовано підхід, відповідно до якого дискреційними є повноваження, що передбачають можливість вибору між кількома правомірними варіантами поведінки. Водночас такі повноваження відсутні у випадку, коли законом передбачено лише один варіант правомірної поведінки суб`єкта владних повноважень.
У такому разі відповідний орган не має свободи розсуду, а зобов`язаний діяти виключно у спосіб, визначений законом, і у разі невчинення таких дій суд має право зобов`язати його до їх вчинення.
При цьому суд дійсно не вправі підміняти собою орган державної влади та приймати рішення, віднесені до його компетенції, однак повноваження суду поширюються на перевірку законності рішень, дій чи бездіяльності такого органу та забезпечення ефективного захисту порушених прав особи.
У спірних правовідносинах повноваження Головного сервісного центру МВС щодо здійснення державної реєстрації транспортних засобів не є дискреційними у частині прийняття рішення про можливість такої реєстрації за наявності належних правовстановлюючих документів.
Як встановлено судом першої інстанції, позивач надав документи, які підтверджують правомірність набуття ним права власності на спірні транспортні засоби, а допущена у договорі технічна помилка не впливає на ідентифікацію предмета договору та не спростовує факт набуття права власності.
Отже, за наявності визначених законом умов відповідач був зобов`язаний здійснити державну реєстрацію транспортних засобів, а не відмовляти у її проведенні.
Разом з тим відмова відповідача у здійсненні реєстраційних дій ґрунтувалася на неправильному тлумаченні поданих документів та помилковому висновку щодо відсутності у позивача права власності на транспортні засоби.
За таких обставин зобов`язання судом відповідача вчинити відповідні дії не є втручанням у дискреційні повноваження, а є реалізацією функції судового контролю за законністю рішень суб`єкта владних повноважень та способом ефективного захисту порушеного права позивача.
При цьому, посилання представника відповідача на те, що на момент звернення позивача діяли положення Порядку № 1388, якими передбачено вичерпний перелік документів, що підтверджують правомірність набуття права власності, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Дійсно, зазначеним Порядком встановлено перелік документів, які подаються для державної реєстрації транспортного засобу, однак ці вимоги підлягають застосуванню з урахуванням фактичних обставин справи та змісту поданих документів.
Як встановлено судом, позивач надав документи, які в сукупності підтверджують правомірність набуття ним права власності на спірні транспортні засоби, а допущена у договорі неточність щодо зазначення марки автомобіля має технічний характер, не впливає на дійсність правочину та не перешкоджає ідентифікації його предмета.
Отже, формальний підхід до оцінки поданих документів без урахування їх змісту та інших доказів суперечить завданню адміністративної процедури та призводить до безпідставного обмеження прав особи.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, § 54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Колегія суддів з огляду на викладене зазначає, що в даній справі надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2025 року в частині зобов`язання відповідача вчинити відповідні дії є законним та обґрунтованим і підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Бережної Тетяни Леонідівни в інтересах Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ задовольнити частково.
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2025 року в частині позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу дійсним скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.
В решті рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 липня 2025 залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_7 , АДРЕСА_1 ) на користь Головного сервісного центру МВС (ЄДРПОУ 40109173, 04052, м. Київ, вул. Лук`янівська, 62) витрати по сплаті судового збору у розмірі 484 (чотириста вісімдесят чотири) грн 48 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура