ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
19 лютого 2026 року справа №200/5598/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Гаврищук Т.Г., суддів: Блохіна А.А., Сіваченка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2025 р. у справі №200/5598/25 (головуючий І інстанції Галатіна О.О.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

УСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якому просила:
- визнати неправомірним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області №262840025746 від 27.05.2025р., про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за роботу за списком №2 відповідно до ч.2 ст.114 Закону України від 09.07.2003 року «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призначити з 22.05.2025 року ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах (Список №2), у відповідності до п. "б" ч. 1 ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", провести нарахування та здійснити виплату призначеної пенсії, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні;
- зарахувати з 22.05.2025 року ОСОБА_1 для обчислення пенсії за віком всі періоди роботи, які зазначені в трудовій книжці разом з періодом навчання з 01.09.1991 року по 01.03.1995 рік до загального трудового стажу та зарахувати у подвійному розмірі для обчислення пенсії за віком згідно ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» період роботи ОСОБА_1 з 04.01.1998. по 25.05.1998 , з 06.01.1999 по 31.07.2009.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправними та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області №262840025746 від 27.05.2025р., про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за роботу за Списком №2 відповідно до ч.2 ст.114 Закону України від 09.07.2003 року «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до внесення змін Законом України від 02 березня 2015 року № 213- VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» з урахуванням рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, зарахувавши до страхового стажу період навчання з 01.09.1991 року по 01.03.1995 рік та періодів роботи з 04.01.1998 по 25.05.1998 та з 06.01.1999 по 31.07.2009 в подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України від 07.11.1991 №1788–XII.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального права, просив рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог.
В обґрунтування зазначено, що до страхового стажу не зараховано період навчання, оскільки відповідно до наданого диплому серія НОМЕР_1 від 01.03.1995 року відсутня дата початку навчання.
До пільгового стажу роботи за Списком №2 зараховано всі періоди.
Відповідно до довідки «Ново–Білицького психоневрологічного інтернату для чоловіків» від 16.05.2025 № 223–02, щодо роботи за списком № 2 з 04.01.1998 по 25.05.1998 та з 06.01.1999 по 31.07.2009, відомості про врахування вищезазначених періодів в подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону №1788 не зазначались.
Враховуючи вищезазначене, в зв`язку з недосягненням необхідного пенсійного віку, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону № 1058 прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах № 262840025746 від 27.05.2025.
Справа розглянута у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
Позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 20.05.2025 звернулася за призначенням пенсії за віком відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону України від 09.07.2003 № 1058–IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
За результатами розгляду вищезазначеної заяви, Головним управління Пенсійного фонду України в Донецькій області прийнято рішення №262840025746 від 27.05.2025 про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2, відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону № 1058 у зв`язку із недосягненням необхідного пенсійного віку.
Згідно вищевказаного рішення, вік заявниці — 50 років 4 місяці.
Страховий стаж особи становить - 27 років 04 місяці 17 днів.
Пільговий стаж роботи за Списком № 2 становить 10 років 11 місяців 18 днів.
За доданими документами до страхового стажу не зараховано період навчання, оскільки відповідно до наданого диплому серія НОМЕР_1 від 01.03.1995 року відсутня дата початку навчання.
До пільгового стажу роботи за Списком № 2 зараховано всі періоди роботи.
Відповідно до копії трудової книжки сер. НОМЕР_2 (в частині спірних періодів), позивачка працювала:
- з 1991 – 1995 проходила навчання у Ніжинському медичному училищі;
- з 04.01.1998 по 25.05.1998 - на посаді медсестри психоневрологічного відділення Новобілицького будинку інтернату для пристарілих та інвалідів на період декретної відпустки основного співробітника (запис 3-4);
- з 06.01.1999 по 31.07.2009 – на посаді медсестри психоневрологічного відділення Новобілицького психоневрологічного інтернату для чоловіків (запис 5-9).
Згідно довідки про підтвердження наявності трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідно до записів у ній №223-02 від 16.05.2025 року загальний стаж в інтернаті на посаді медичної сестри становить 10 років 11 місяців 11 днів.
Згідно витягу з наказу №99 від 10.07.2000 року позивачу надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення 3-х річного віку з 24.07.2000 року по 26.05.2003 рік.
Відповідно до розрахунку стажу ОСОБА_1 (в частині спірних періодів) не зараховано до страхового стажу період навчання з 01.09.1991 року по 01.03.1995 рік.
Періоди з 04.01.1998 по 25.05.1998; з 06.01.1999 по 15.10.2002; з 16.10.2002 по 31.12.2003; з 01.01.2004 по 31.07.2009 зараховано до пільгового стажу за Списком №2.
Спірним питанням по даній адміністративній справі є правомірність відмови відповідача у призначенні пенсії на пільгових умовах та не зарахуванні до страхового стажу періоду навчання та не зарахування у подвійному розмірі для обчислення пенсії за віком періодів роботи з 04.01.1998 по 25.05.1998, з 06.01.1999 по 31.07.2009.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
03.10.2017 прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (Закон №2148-VIII), що доповнив Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (Закон №1058-ІV) розділом XIV-1, який містить пункт 2 частини 2 статті 114 такого змісту: «На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.»
Відповідно до статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (Закон №1788-ХІІ) право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.
Згідно з пунктом "б" статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції, чинній до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (Закон №213-VІІІ), на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», який набрав чинності з 01.04.2015, збільшено раніше встановлений пунктом "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 50 років до 55 років.
Разом з тим, відповідно до пункту 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону №1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законом №213-VIII.
Крім того, згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного рішення суду конституційної юрисдикції застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону №1788-XII в редакції до внесення змін Законом №213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Отже, рішенням №1-р/2020 від 23.01.2020 Конституційний Суд України визнав неконституційними окремі положення Закону №1788-XII, у зв`язку з чим вони втратили чинність з дня ухвалення цього рішення (пункт 2 резолютивної частини). Одночасно Конституційний Суд України встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми у редакції до внесення змін Законом №213-VIII.
Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин Закон №1788-XII з урахуванням рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, для жінок після досягнення 50 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні Конституційного Суду України).
На момент виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону №1788-XII з урахуванням рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 з одного боку, та Законом №1058-ІV - з іншого, в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий - у 55 років.
Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.11.2021 у справі №360/3611/20, справа №560/12743/21 щодо якої є типовою, дійшла висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 у справі "Щокін проти України").
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі №520/15025/16-а сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Отже, всупереч доводів Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, у цій справі слід застосувати саме норми Закону №1788-XII з урахуванням рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, а не Закону №1058-ІV.
Як встановлено судом, на час звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії, позивачка досягла необхідного визначеного пунктом “б” статті 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” віку, мала необхідний страховий та пільговий стаж для призначення пенсії на пільгових умовах за Списком № 2.
Таким чином, вирішуючи питання про призначення пенсії позивачці відповідач не застосував підхід, який був би найбільш сприятливим для останньої, а саме: не врахував висновки, викладені Конституційним Судом України в рішенні від 23 січня 2020 року № 1-р/2020.
Щодо доводів апелянта, що до страхового стажу не зараховано період навчання, оскільки відповідно до наданого диплому серія НОМЕР_1 від 01.03.1995 року відсутня дата початку навчання, суд зазначає наступне.
Згідно диплому молодшого спеціаліста ІЖ №000315 Ніжинського медичного училища Чернігівської області, реєстраційний номер №86, ОСОБА_1 закінчила Ніжинське медичне училище за спеціальністю лікувальна справа 01.03.1995 року за кваліфікацією фельдшер.
Згідно архівної довідки Комунального закладу «Ніжинського фахового медичного коледжу» Чернігівської області №175 від 03.06.2025 року ОСОБА_1 навчалась в Ніжинському медичному училищі денної форми навчання за спеціальністю лікувальна справа з 01.09.1991 року по 01.03.1995 рік.
Відповідно до копії трудової книжки сер. НОМЕР_2 позивачка з 1991 – 1995 проходила навчання у Ніжинському медичному училищі.
Суд звертає увагу, що певні недоліки щодо заповнення диплому не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Таким чином суд приходить до висновку, що період навчання з 01.09.1991 року по 01.03.1995 рік згідно диплому серії НОМЕР_1 , архівної довідки Комунального закладу «Ніжинського фахового медичного коледжу» Чернігівської області №175 від 03.06.2025 та який підтверджується записами у трудовій книжці, підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача.
Щодо доводів апелянта, що відповідно до довідки «Ново–Білицького психоневрологічного інтернату для чоловіків» від 16.05.2025 № 223–02, щодо роботи за списком № 2 з 04.01.1998 по 25.05.1998 та з 06.01.1999 по 31.07.2009, відомості про врахування вищезазначених періодів в подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону №1788 не зазначались, суд зазначає наступне.
Відповідно до копії трудової книжки сер. НОМЕР_2 (в частині спірних періодів), позивачка працювала:
- з 04.01.1998 по 25.05.1998 - на посаді медсестри психоневрологічного відділення Новобілицького будинку інтернату для пристарілих та інвалідів на період декретної відпустки основного співробітника (запис 3-4);
- з 06.01.1999 по 31.07.2009 – на посаді медсестри психоневрологічного відділення Новобілицького психоневрологічного інтернату для чоловіків (запис 5-9).
Відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
02.08.2002 року Міністерство праці та соціальної політики спрямувало до територіальних управлінь праці та соціального захисту населення спільний лист за вих. №03-2/1751-02-4 Мінпраці, Пенсійного фонду та Міністерства охорони здоров`я щодо зарахування часу роботи у патологоанатомічних відділеннях (бюро), відділеннях (групах) анестезіології та інтенсивної терапії та відділеннях інтенсивної терапії лікувальних закладів до стажу роботи у подвійному розмірі, для використання у практичній роботі.
У вищезазначеному листі вказано наступне: «...Відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» робота в патологоанатомічних і реанімаційних відділеннях лікувальних закладів зараховується в стаж роботи в подвійному розмірі. З метою подальшого вдосконалення та розвитку патологоанатомічної служби в Україні наказом Міністерства охорони здоров`я від 12.05.92 р. №81 «Про розвиток та удосконалення патологоанатомічної служби в Україні» організовані патологоанатомічні бюро, які є закладами охорони здоров`я, із збереженням функціональних повноважень патологоанатомічних відділень. У зв`язку з викладеним, час роботи у патологоанатомічних відділеннях (бюро), відділеннях (групах) анестезіології та інтенсивної терапії та відділеннях інтенсивної терапії лікувальних закладів зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі...».
Як підтверджується матеріалами справи, протягом спірних періодів позивач працювала у закладі охорони здоров`я на посаді медсестри психоневрологічного відділення Новобілицького будинку інтернату для пристарілих та інвалідів на період декретної відпустки основного співробітника та на посаді медсестри психоневрологічного відділення Новобілицького психоневрологічного інтернату для чоловіків.
Таким чином, за правилами статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та в силу приписів пункту 16 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» період роботи з 04.01.1998 по 25.05.1998 та з 06.01.1999 по 31.07.2009 на посаді медсестри психоневрологічного відділення Новобілицького будинку інтернату для пристарілих та інвалідів на період декретної відпустки основного співробітника та на посаді медсестри психоневрологічного відділення Новобілицького психоневрологічного інтернату для чоловіків підлягає зарахуванню до стажу роботи на пільгових умовах у подвійному розмірі.
Аналогічний правовий висновок у подібних правовідносинах висловлений у постановах Верховного Суду від 20.04.2022 у справі №214/3705/17, від 06.06.2022 по справі № 510/1593/16-а.
Стосовно дискреційних повноважень, суд зазначає наступне.
У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право глави держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуду рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати "дискреційні повноваження", користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.
На думку суду, з боку державних органів відбувається підміна понять, оскільки не будь-які повноваження органів влади з ухвалення рішень, є дискреційними. Дискреція діє тільки у разі, коли у рамках закону державний орган може приймати різні рішення.
Згідно статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності не безпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).
Отже, ефективний засіб правового захисту в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.
За унормуванням п. 7 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з п. 4 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.
За приписами ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
При цьому спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Таким чином, оскільки позивач на час звернення із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах досягла 50 років, мала страховий стаж роботи більше 20 років та пільговий стаж роботи – більше 10 років, з урахуванням спірних періодів роботи, тому відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення», вона має право на пенсію, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 справа №1-5/2018(746/15) від 23 січня 2020 року.
На підставі викладеного, апеляційний суд погоджує висновок суду першої інстанції про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до внесення змін Законом України від 02 березня 2015 року № 213- VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» з урахуванням рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, зарахувавши до страхового стажу період навчання з 01.09.1991 року по 01.03.1995 рік та періодів роботи з 04.01.1998 по 25.05.1998 та з 06.01.1999 по 31.07.2009 в подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України від 07.11.1991 №1788–XII.
За приписами пункту 1 частини 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись статями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2025 р. у справі №200/5598/25 – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2025 р. у справі №200/5598/25 – залишити без змін.
Повне судове рішення – 19 лютого 2026 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Т.Г. Гаврищук

Судді: А.А. Блохін

І.В. Сіваченко