справа №759/27939/25 головуючий у суді І інстанції Петренко Н.О.
провадження №33/824/906/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 лютого 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі судді Березовенко Р.В., розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_1 - адвокатки Онишко Вікторії Михайлівни на постанову судді Святошинського районного суду міста Києва від 11 грудня 2025 року, якою:
ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ,
визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП,
В С Т А Н О В И В:
Постановою судді Святошинського районного суду міста Києва від 11 грудня 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000,00 грн на користь держави.
Не погоджуючись з даним судовим рішенням, захисник ОСОБА_1 - адвокатка Онишко Вікторія Михайлівна 24 грудня 2025 року подала апеляційну скаргу, у якій просила скасувати постанову судді Святошинського районного суду міста Києва від 11 грудня 2025 року та прийняти нову постанову, якою закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.
Посилається на те, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення районний суд не врахував та не надав належної правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам. Так, на відеозаписі поліцейських зафіксовано як працівники поліції примушували свідка до надання неправдивих пояснень. У той час як, сам ОСОБА_1 жодного разу не визнав, що надавав послуги таксі. Зауважила, що господарська діяльність має носити систематичний характер, тобто надання послуг по перевезенню пасажирів здійснюється протягом календарного року більше трьох разів, що у цій справі не встановлено. Більш того, транспортний засіб, яким він керував, не є його власністю, що унеможливлює встановлення факту використання саме його автомобіля для отримання прибутку від здійснення господарської діяльності. Жодних реєстраційних документів на транспортний засіб та жодних доказів отримання доходу від перевезення пасажирів суду не надано. Сам ОСОБА_1 є студентом, перебуває на повному матеріальному забезпеченні батьків та потреби у підробітку не має.
У судовому засіданні 03 лютого 2026 Київський апеляційний суд задовольнив клопотання захисника ОСОБА_1 - адвоката Сацика Р.В. про виклик для допит свідка - ОСОБА_2 .
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_2 пояснив, що є власником автомобіля Toyota Camry д.н.з. НОМЕР_2 та в момент зупинки транспортного засобу поліцейськими перебував в авто на передньому пасажирському сидінні. Попередньо, свідок з ОСОБА_1 відпочивали та ОСОБА_2 вживав алкоголь. Оскільки ОСОБА_1 алкоголь не вживає, свідок попросив його сісти за кермо та відвезти додому. Після зупинки транспортного засобу працівники поліції почали ставити їм провокативні питання щодо здійснення на цьому авто послуг перевезення. Оскільки ОСОБА_2 був у стані алкогольного сп`яніння він за питання поліцейських реагував різко.
У судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та його захисник - адвокатка Онишко Вікторія Михайлівна вимоги апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.
Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, заслухавши пояснення учасників справи, проаналізувавши апеляційні доводи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, зважаючи на наступне.
Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом.
Згідно з положеннями ст. ст. 278, 280 КУпАП, суд першої інстанції при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення має вирішити питання про правильність складання протоколу та інших матеріалів справи, чи є необхідність у витребуванні додаткових матеріалів, а при розгляді справи зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (ст.252 КУпАП).
При розгляді справи місцевий суд не дотримався вказаних положень закону.
Так, згідно оскаржуваної постанови 11 листопада 2025 року о 02. год. 15 хв. м. Київ Кільцева дорога перетин з вул. Микільська,1 громадянин ОСОБА_1 надавав послуги таксі на автомобілі Toyota Camry д.н.з. НОМЕР_2 з перевезення пасажирів без державної ліцензії, передбаченої п. 24 ст. 739 « Про ліцензування видів господарської діяльності без державної реєстрації як суб`єкта господарювання», чим вчинив правопорушення передбачене ч.1 ст. 164 КУпАП.
Визнаючи ОСОБА_1 винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП, та піддаючи адміністративному стягненню у вигляді штрафу, суд першої інстанції виходив з того, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджено вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 164 КУпАП.
Проте, погодитись з такими висновками районного суду не можна.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Згідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Наявність події правопорушення доводиться шляхом подання доказів.
Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами у справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, які використовуються при нагляді за виконанням правил, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, а також іншими документами.
Згідно диспозиції ч.1 ст.164 КУпАП відповідальність настає за провадження господарської діяльності без державної реєстрації як суб`єкта господарювання або без подання повідомлення про початок здійснення господарської діяльності, якщо обов`язковість подання такого повідомлення передбачена законом, або без отримання ліцензії на провадження виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, або у період зупинення дії ліцензії, у разі якщо законодавством не передбачені умови провадження ліцензійної діяльності у період зупинення дії ліцензії, або без одержання документа дозвільного характеру, якщо його одержання передбачене законом (крім випадків застосування принципу мовчазної згоди).
Об`єктом правопорушення є суспільні відносини, що регулюються у сфері господарської діяльності.
Об`єктивна сторона вказаного правопорушення полягає у діяльності, що містить ознаки господарської діяльності без державної реєстрації, як суб`єкта підприємницької діяльності або без подання повідомлення про початок здійснення господарської діяльності, якщо обов`язковість подання такого повідомлення передбачена законом, або здійсненні без одержання ліцензії видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню відповідно до закону.
Згідно з п. 24 ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності: перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів внутрішнім, водним, морським, автомобільним, залізничним та повітряним транспортом, міжнародні перевезення пасажирів та вантажів автомобільним транспортом.
При цьому, ліцензія - це право суб`єкта господарювання на провадження виду господарської діяльності або частини виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню (п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності»).
Під здійсненням без одержання ліцензії видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню згідно зі статтями 2, 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» та ст. 4 Закону України «Про підприємництво», треба розуміти здійснення без ліцензії таких видів господарської діяльності фізичними особами, зареєстрованими як суб`єкти підприємництва, та юридичними особами.
Отже, головною складовою даного складу адміністративного правопорушення є провадження господарської діяльності особою, яка не має державної реєстрації, як суб`єкта господарювання, або без подання повідомлення про початок здійснення господарської діяльності, якщо обов`язковість подання такого повідомлення передбачена законом, або без одержання ліцензії на провадження певного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, чи здійснення таких видів господарської діяльності з порушенням умов ліцензування, а так само без одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, якщо його одержання передбачене законом.
Відповідно до п. 4 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів автомобільним транспортом, міжнародних перевезень пасажирів та вантажів автомобільним транспортом, затверджених постановою КМУ від 02 грудня 2015 року №1001, господарська діяльність може провадитись частково за такими видами: 1) внутрішні перевезення пасажирів на таксі; 2) внутрішні перевезення пасажирів легковими автомобілями на замовлення; 3) внутрішні перевезення пасажирів автобусами; 4) внутрішні перевезення небезпечних вантажів та небезпечних відходів вантажними автомобілями; 5) міжнародні перевезення пасажирів на таксі; 6) міжнародні перевезення пасажирів легковими автомобілями на замовлення; 7) міжнародні перевезення пасажирів автобусами; 8) міжнародні перевезення небезпечних вантажів та небезпечних відходів вантажними автомобілями; 9) міжнародні перевезення вантажів вантажними автомобілями (крім перевезення небезпечних вантажів та небезпечних відходів).
Необхідною ознакою господарської діяльності є її систематичність, виконання на професійній основі, а саме вчинення три і більше разів, а також отримання від здійснення виду діяльності доходу. Разове вчинення зазначеної дії не утворює складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП.
Диспозиція ч. 1 ст. 164 КУпАП є бланкетною, і у разі притягнення до адміністративної відповідальності за даною статтею Закону необхідно встановлювати та зазначити в протоколах про адміністративне правопорушення норми яких самих законів було порушено всупереч встановленому порядку зайняття господарською діяльністю.
Правова позиція щодо обставин, за яких дії особи можуть бути визнані підприємницькою діяльністю, була висловлена Верховним Судом України у п. 4 Постанови Пленуму від 25 квітня 2003 року №3 «Про практику застосування судами законодавства про відповідальність за окремі злочини у сфері господарської діяльності», де зазначено, що під здійсненням особою, не зареєстрованою як суб`єкт підприємництва, будь-якого виду підприємницької діяльності з числа тих, що підлягають ліцензуванню, слід розуміти діяльність фізичної особи, пов`язану із виробництвом чи реалізацією продукції, виконанням робіт, наданням послуг з метою отримання прибутку, яка містить ознаки підприємницької, тобто провадиться зазначеною особою безпосередньо самостійно, систематично (не менше ніж три рази протягом одного календарного року) і на власний ризик.
Тобто для висновку про наявність складу адміністративного правопорушення передбаченого частиною 1 статті 164 КУпАП слід встановлювати не лише відсутність ліцензії у водія, якій здійснює комерційне перевезення пасажирів, або його реєстрацію в якості суб`єкта підприємницької діяльності, а і систематичність здійснення ним фактичної підприємницької діяльності з метою прибутку.
В протилежному випадку в діях такого водія буде відсутній склад адміністративного правопорушення передбаченого частиною 1 статті 164 КУпАП.
Проте, матеріали справи, що переглядається не містять доказів того, що ОСОБА_1 отримував дохід за надання послуг щодо перевезення пасажирів і дана діяльність містила ознаки систематичності.
Отже, надані суду документи не можуть бути достатніми для набуття висновку про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП, оскільки в протоколі про адміністративне правопорушення не вказано яким чином ОСОБА_1 здійснював господарську діяльність з перевезення пасажирів, де, кому та коли і скільки разів надавав послуги з перевезення, чи були ці послуги оплачуваними, чим це підтверджується, як не зазначено і будь-яких свідків вказаних можливих дій та не долучено їх пояснень.
Тобто матеріали справи не містять зокрема доказів, які б свідчили про систематичність здійснення ОСОБА_1 підприємницької діяльності, пов`язаної з перевезенням пасажирів для отримання прибутку.
Більш того, з матеріалів справи апеляційним судом встановлено, що записами з нагрудних камер (відеореєстратора) поліцейських зафіксовано, що у автомобілі Toyota Camry д.н.з. НОМЕР_2 на час зупинки автомобіля перебувало троє осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (який у протоколі вказаний як свідок), а також ОСОБА_2 відомості про якого й протоколі відсутні.
Під час допиту апеляційним судом ОСОБА_2 як свідка встановлено, що саме він є власником автомобіля Toyota Camry д.н.з. НОМЕР_2 та перебував у автомобілі, що узгоджується з відеозаписом поліцейських, який є одним із об`єктивних доказів у справі про адміністративне правопорушення. Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_1 лише керував транспортним засобом, власник якого перебував у салоні автомобіля, неможливо стверджувати про здійснення ОСОБА_1 господарської діяльності з перевезення пасажирів.
Також, на відеозаписах зафіксовано, що працівники поліції спілкувалися лише з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 перебував поряд, проте жодних показань/ свідчень/ пояснень не надавав.
Таким чином, за результатами судового розгляду суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що посадовою особою органу поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 не було розкрито об`єктивної сторони правопорушення, передбаченого ст.164 КУпАП, а саме не зазначено, що ОСОБА_1 є суб`єктом господарської діяльності, кому він надавав послуги перевезення не вказано, пояснення у ОСОБА_3 не відібрано, не вказано, що діяльність ОСОБА_1 носить систематичний характер та має на меті отримання прибутку. У зв`язку з чим, протокол про адміністративне правопорушення серії ВАД №288061 від 11 листопада 2025 року не можна вважати належним доказом відповідно до вимог ст. 251 КУпАП, оскільки він не відповідає вимогам ст. 256 КУпАП.
Відповідно до вимог ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Відповідно до положень ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори», міжнародні договори, згода на обов`язковість яких дана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Передбачено також, що коли міжнародним договором встановлені інші права, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.
Згідно вимог ч. 2 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
У рішеннях ЄСПЛ значну роль у розширенні сфери застосування п. 2 ст. 6 Конвенції грає тлумачення двох ключових понять цієї статті - «кримінальне обвинувачення» і «суперечки про громадянські права». У справі «Кадубец проти Словаччини» (Eur. Court H.R. Kadubec v. Slovakia, Judgmentof 2 September 1998. Reports. 1998 VI), представник держави-відповідача наполягав на тому, що в цій справі йдеться про адміністративний проступок, а не про кримінальне звинувачення і, отже ст. 6 не може бути застосована. Однак Європейський суд з прав людини не погодився з аргументом відповідача, хоча і визнав, що внутрішнє право країни не вважає кримінальними діяння, за вчинення якого був покараний заявник. Проте ця обставина, на думку Суду, не має великого значення, так само як і те, який державний орган розглядав справу. Таким чином, зазначена міжнародно-правова норма гарантує кожній людині доведення вини тільки в законному порядку та на підставі законно добутих доказів.
В справі про адміністративне правопорушення підлягає застосуванню положення ст. 62 Конституції України про те, що винуватість особи повинна бути доведена у встановленому законом порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів суд, як правило застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.
З наведеного вбачається, що працівниками поліції не було дотримано визначеної законодавством процедури складення протоколу про адміністративне правопорушення та зібрання доказів винуватості ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого правопорушення та, як наслідок, зазначено у протоколі відомості, що не відповідають фактичним обставинам справи.
При цьому, слід зазначити, що суд не вправі самостійно відшуковувати докази винуватості у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
З урахуванням частини першої статті 6 згаданої Конвенції, Європейський суд з прав людини у справі «Малофеєва проти росії» (рішення від 30.05.2013) зазначив, що у випадку, коли викладена у протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист.
Таким чином слід дійти висновків про те, що судом першої інстанції, у порушення вимог ст. 280 КУпАП, не було з`ясовано усіх обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення та суд дійшов помилкового висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КУпАП.
Наведене у своїй сукупності дає підстави стверджувати про те, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КУпАП, не доведена беззаперечними доказами, а сумніви, які виникли у ході перегляду цієї справи апеляційним судом мають бути витлумачені на користь останнього.
Апеляційний суд констатує, що у даній справі судом першої інстанції не доведено «поза будь-яким розумним сумнівом», що ОСОБА_1 здійснював господарську діяльність без отримання необхідних дозвільних документів, зокрема отримання ліцензії на провадження певного виду господарської діяльності, у зв`язку з чим вважає обґрунтованими доводи сторони захисту про відсутність доказів наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КУпАП.
А відтак постанова суду першої інстанції про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої частиною першою статті 164 КУпАП підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю за відсутністю складу адміністративного правопорушення.
На підставі викладеного, керуючись ст. 294 КУпАП, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 - адвокатки Онишко Вікторії Михайлівни - задовольнити.
Постанову судді Святошинського районного суду м. Києва від 11 грудня 2025 року, відповідно до якої ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 Кодексу України про адміністративні правопорушення (протокол про адміністративне правопорушення серії ВАД №288061 від 11 листопада 2025 року), та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000,00 грн - скасувати та прийняти нову постанову.
Провадження в справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 164 КУпАП - закрити за відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складено 25 лютого 2026 року.

Суддя: Р.В. Березовенко