Справа № 573/2344/25 
Номер провадження 22-ц/816/1707/26

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

17 березня 2026 року 	м.Суми	

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого – Замченко А.О. (суддя-доповідач),
суддів – Петен Я.Л., Черних О.М.,
з участю секретаря судового засідання – Чуприни В.І.,
у присутності позивачки ОСОБА_1 , її адвоката Величко М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Величко Марини Геннадіївни, подану в інтересах позивачки ОСОБА_1 ,
на заочне рішення Білопільського районного суду Сумської області від 16 січня 2026 року в складі судді Черкашиної М.С., ухваленого в м. Білопілля, Сумської області (повний текст виготовлено 16 січня 2026 року)
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: відділ «Служба у справах дітей» Конотопської міської ради Сумської області, про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини матір`ю,
в с т а н о в и в :
08.11.2025 адвокат Величко М.Г. в інтересах ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» звернулася до ОСОБА_2 з позовом, який мотивувала тим, що позивачка та ОСОБА_2 є батьками малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 31.07.2018 шлюб між сторонами розірвано. Після розлучення дитина залишилась проживати з матір`ю в м. Конотоп, Сумської області, а в квітні 2022 року вони виїхали за межі України і на даний час проживають у Нідерландах, муніципалітет Гронінген. Біологічний батько дитини ОСОБА_2 з дочкою не спілкується, матеріальної чи моральної підтримки не надає, повністю самоусунувся від виховання дитини.
Необхідність встановлення даного факту позивачка мотивувала тим, що для отримання дозволу на подальше проживання в Нідерландах, їй необхідно підтвердження факту, що вона самостійно виховує та утримує дитину. Без такого документу дитина не зможе в повній мірі користуватись усіма правами та можливостями, які передбачені в країні проживання.
Заочним рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 16.01.2026 у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, адвокат Величко М.Г. в інтересах позивачки ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати заочне рішення суду та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
При цьому зауважує, що висновки, викладені в рішенні суду першої інстанції, є поверхневими, судом не в повній мірі встановлено обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильної оцінки доказів.
Вказує, що позивачка звернулася до суду з позовною заявою саме через те, що батько дитини зобов`язаний приймати участь в утриманні та вихованні дитини, але свідомо уникає свого обов`язку. Встановлення цього факту, тобто підтвердження вже існуючих обставин, має значення для отримання права на проживання в іншій країні позивачки та її неповнолітньої дитини. Більше того, чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. У даному випадку суд помилково переклав обов`язок встановлення ступеню участі батька в житті дитини на органи опіки та піклування.
Вказує, що позивачка під час судового засідання, повідомила, що вона не бажає позбавляти батька батьківських прав та має надію, що в майбутньому він захоче спілкуватися зі своєю донькою.
Крім того, під час розгляду справи про розірвання шлюбу ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, просив справу розглядати без його участі, проти позовних вимог не заперечував. На думку позивачки вказане свідчить про добровільну згоду батька на залишення дитини проживати з матір`ю. Дитиною в повній мірі опікувалася тільки мати, дбала про добробут доньки, займалася її вихованням та навчанням, дбала про здоров`я, забезпечувала базові потреби дитини, а також дбала про її емоційне здоров`я та добробут. Тоді як ОСОБА_2 не приймав участі у вихованні дитини, контакту зі школою не підтримував, успішністю дитини не цікавився, з вчителями не спілкувався, батьківські збори не відвідував, таким чином він самоусунувся від виховання доньки, від турбот про забезпечення її належним рівнем освіти.
Крім того, під час розлучення питання призначення аліментів на утримання дитини не розглядалося. Тобто відсутні будь-які офіційні джерела примусового утримання коштів на дитину. Добровільно ОСОБА_2 дитину не забезпечує, кошти не надсилає, речей не купує.
Долучені до справи докази свідчать про те, що починаючи з періоду розлучення та до часу подання до суду заяви батько ставився до дитини несерйозно, не відвідував, матеріальної чи моральної підтримки не надавав, самоусунувся від виховання власної дитини, на контакт з дитиною не виходить, не спілкується, життям доньки не цікавиться. Йому було чудово відомо де саме проживає дитина, але останній уникав будь-яких контактів з донькою, не дзвонив та не приїздив до неї. Крім того, незважаючи на той факт, що аліменти стягнуті не були, у ОСОБА_2 була можливість самостійно допомагати дитині, купувати їй одяг чи подарунки, оплачувати ліки чи навчання, купувати продукти харчування чи компенсувати вартість базових потреб дитини, але відповідач цього не робив. Суд прийняв до уваги докази, надані стороною позивачки, але не врахував їх при прийнятті рішення. Натомість необґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог, посилаючись на вибіркові норми матеріального та процесуального права.
Учасники справи правом подати відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не скористалися.
Відповідач ОСОБА_2 , представник відділу «Служба у справах дітей» Конотопської міської ради Сумської області в судове засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином (а. с. 79, 84). Про причини неявки суд не повідомили.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 , її адвоката Величко М.Г., які апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_3 , батьками якої в свідоцтві про народження записані  ОСОБА_2 і ОСОБА_1 (а. с. 6 зв).
Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 31.07.2018 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а. с. 8 зв.).
Відповідно до Витягу з Єдиного реєстру населення, виданого 25.03.2025 Колегією бургомістра і муніципальних радників муніципалітету Гронінген, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 25.12.2023 зареєстрована в муніципалітеті Гронінген (Нідерланди) (а. с. 5 зв.).
Згідно з довідкою від 04.04.2025 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ученицею Інтегрального дитячого центру. Упродовж усього періоду її навчання адміністрація підтримувала зв`язок виключно з матір`ю дитини ОСОБА_4 (а. с. 9).
Відповідно до довідки Конотопського ліцею №5 Конотопської міської ради Сумської області від 24.06.2025 №87 у період часу з 01.09.2019 по 31.08.2022 ОСОБА_3 була ученицею вказаного навчального закладу. Її батько ОСОБА_2 не приймав участі у вихованні дитини, контакту зі школою не підтримував, успішністю дитини не цікавився, з вчителями не спілкувався, батьківські збори не відвідував (а. с. 6).
Згідно з копією декларації з лікарем педіатром контактною особою малолітньої ОСОБА_3 є її мати – ОСОБА_1 . Декларація з лікарем педіатром заключена 27.10.2018 (а. с. 7 зв.).
Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позову про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини, місцевий суд виходив з того, що надані позивачкою докази свідчать лише про проживання дитини разом з нею, але жодним чином не свідчать про відсутність визначеного законом обов`язку батька дитини щодо участі в її утриманні.
Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, оскільки вони відповідають матеріалам справи та вимогам закону.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною 1 ст. 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Згідно з положеннями частини 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин 1 - 4 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.
Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
У частині 4 ст. 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини матір`ю необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав батька обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Саме такий висновок зроблено в постанові Верховного Суду від 14.01.2026 у справі №507/2828/24.
Частиною 1 ст. 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до ч. 3, 4 ст. 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Доведення факту одноосібного виховання дитини матір`ю пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких батько не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування в спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11.09.2024 у справі №201/5972/22.
Згідно з ч. 1 - 3 ст. 12, ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц).
Заявляючи вимогу про встановлення факту самостійного виховання та утримання дочки, позивачка послалася на те, що це їй необхідно для захисту та реалізації законних прав і інтересів неповнолітньої дитини, материнських прав самої заявниці, уникнення суперечностей при визначенні даного факту зі сторони органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших фізичних та юридичних осіб. Також заявниця вказувала, що на час звернення до суду, вона з дочкою два роки проживає в Нідерландах та для отримання дозволу на проживання виникла необхідність в підтвердженні вказаного факту, оскільки в протилежному випадку дитина не зможе в повній мірі користуватися всіма правами та можливостями, які передбачені в іншій країні. Для реалізації в повній мірі своїх материнських прав, для розширення повноважень матері та зменшенні впливу батька, виникла необхідність у встановленні та підтвердженні в судовому порядку факту самостійного виховання та утримання дитини.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, дослідивши обставини справи та надані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки утримання та виховання неповнолітньої доньки її матір`ю є її обов`язком та не потребує встановлення факту судом, а мета звернення, про яку зазначає позивачка - отримання права на проживання в іншій країні, жодним чином не обґрунтована в позовній заяві і під час судового розгляду, тому яким саме чином встановлення даного факту може вплинути на подальшу реалізацією прав та захист законних інтересів неповнолітньої дитини, судом не встановлено.
При цьому колегія суддів звертає увагу, що позивачка не надала належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків і судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
Суд першої інстанції належним чином дослідив надані докази: довідку про реєстрацію дитини з матір`ю з 25.12.2023 у муніципалітеті ОСОБА_6 (Нідерланди), довідку від 04.04.2025 про те, що з навчальним центром Гронінгена (Нідерланди) підтримувала зв`язок виключно мати, довідку Конотопського ліцею №5 від 24.06.2025 №87, про те що в період з 01.09.2019 по 31.08.2022 батько не приймав участі у вихованні дитини, контакту зі школою не підтримував, успішністю дитини не цікавився, з вчителями не спілкувався, батьківські збори не відвідував, копію Декларації з лікарем педіатром, в якій контактною особою зазначена мати, інформацією Білопільського ВДВС про відсутність виконавчих проваджень та дійшов обґрунтованого висновку, що вказані докази не свідчать про те, що відповідач відмовляється від утримання та виховання своєї дитини, а надані позивачкою докази підтверджують лише обставини проживання дитини разом з матір`ю, що сторонами не заперечується, однак ці докази жодним чином не підтверджують факт ухилення батька від участі у вихованні дитини.
Крім того, позивачка не надала доказів відмови в отриманні дозволу на подальше проживання в Нідерландах, у наданні певних пільг та інших соціальних гарантій, що в свою чергу порушувало б права матері дитини та свідчило про доцільність встановлення факту, про який просить позивачка.
При цьому колегія суддів вважає, що встановлення факту перебування дочки на утриманні позивачки впливатиме на права та законні інтереси відповідача, як батька дитини, оскільки в такий спосіб буде засвідчено невиконання чи неналежне виконання ним своїх обов`язків, що є підставою для негативних наслідків, таких як стягнення аліментів, позбавлення батьківських прав тощо.
Отже, суд першої інстанції дійшов загалом правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка на даний час не бажає позбавляти відповідача батьківських прав, оскільки має надію, що останній у майбутньому захоче спілкуватися з дочкою, не є підставою для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог.
Посилання в апеляційній скарзі на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 у справі №201/5972/22, відповідно до якої факт одноосібного виховання дитини одним з батьків не може встановлюватися в порядку окремого провадження, є безпідставними, оскільки сам факт розгляду справи за правилами позовного провадження ще не свідчить про те, що суд зобов`язаний ухвалювати рішення про задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не з`явився до суду, коли розглядалася справа про розірвання шлюбу, також є безпідставними, оскільки зазначене не свідчить про небажання останнього спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні.
Відсутність рішення суду про стягнення аліментів також не є підставою для задоволення позовних вимог, а тому доводи апеляційної скарги в зазначеній частині також необґрунтовані.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .
Оскільки доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке є законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України,
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу адвоката Величко Марини Геннадіївни, подану в інтересах позивачки ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Заочне рішення Білопільського районного суду Сумської області від 16 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 17 березня 2026 року.

Головуючий – Анна ЗАМЧЕНКО
Судді: Яна ПЕТЕН
Оксана ЧЕРНИХ