КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 760/4202/24
номер провадження: 22-ц/824/5452/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
за участю секретаря - Габунії М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Прудникової Наталії Георгіївни на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2025 року у складі судді Усатової І.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини із матір`ю, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини,
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Прудникова Н.Г. звернулась до суду із заявою про встановлення способу виконання ухвали від 11 березня 2024 року у цивільній справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янський районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини із матір`ю, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янський районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, у якій просила:
встановити порядок виконання ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 11 березня 2024 року, якою визначено час спілкування малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_1 за її місцем проживання: АДРЕСА_1 , щомісячно з 16 год 00 хв. кожної першої п`ятниці до 18 год 00 хв. кожної першої неділі та з 16 год 00 хв. кожної третьої п`ятниці до 18 год 00 хв. кожної третьої неділі без присутності батька, зобов`язати батька дитини - ОСОБА_2 , місце реєстрації якого: АДРЕСА_2 , передавати малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , його матері ОСОБА_1 , відповідно до визначеного судом часу спілкування, з моменту постановлення ухвали та до набрання законної сили остаточним рішенням у справі, в наступний спосіб: 
зобов`язати батька дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , передавати малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , його матері ОСОБА_1 , щомісячно о 16 год 00 хв. кожної першої п`ятниці та кожної третьої п`ятниці, за адресою проживання батька дитини зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 .
Заява мотивована тим, що ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 11 березня 2024 року визначено час спілкування малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_1 за її місцем проживання: АДРЕСА_1 , щомісячно з 16 год 00 хв. з 16 год 00 хв. кожної першої п`ятниці до 18 год 00 хв. кожної першої неділі та з 16 год 00 хв. кожної третьої п`ятниці до 18 год 00 хв. кожної третьої неділі без присутності батька. Зобов`язано батька дитини - ОСОБА_2 , місце реєстрації якого: АДРЕСА_2 , передавати малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , його матері ОСОБА_1 , відповідно до визначеного судом часу спілкування, з моменту постановлення ухвали та до набрання остаточного рішенням у справі законної сили.
Вказувала, що починаючи з березня 2024 року ОСОБА_2 жодного разу не надав можливості матері зустрітися з дитиною, ухвалу в добровільному порядку не виконує.
Зазначала, що у визначений судом час вона прибуває за адресою реєстрації ОСОБА_2 : АДРЕСА_2 , та просить його виконати рішення суду та передати їй дитину. Відповідач ухвалу суду не виконує, внаслідок чого вона викликає поліцію та фіксує зазначений факт. При цьому в більшості випадків відповідач знаходиться дома з дитиною та надає пояснення поліції. У зв`язку із невиконанням ухвали суду ОСОБА_2 в добровільному порядку, ОСОБА_4 звернулася до Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
Вказувала, що 26 липня 2024 року державним виконавцем Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства прийнято до виконання. У мотивувальній частині зазначено, що на думку виконавця спілкування матір`ю з дитиною визначено за місцем проживання стягувача, а саме: АДРЕСА_3 , що відноситься до Ірпінського відділу державної виконавчої служби. Зазначала, що відповідно до ухвали суду визначено час спілкування дитини з матір`ю за місцем її проживання та міститься висновок зобов`язального характеру, відповідно до якого ОСОБА_2 , місце реєстрації якого є: АДРЕСА_2 , зобов`язано передавати малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , його матері ОСОБА_1 . Тобто ухвалою суду не визначалося місце передачі дитини. Позивачка сприймає місце передачі дитини як місце за яким проживає відповідач, вона готова приїжджати за своєю дитиною за місцем проживання ОСОБА_2 , оскільки саме такий механізм забезпечує можливість фіксування невиконання ухвали суду з боку відповідача і є зрозумілим для виконання.
З огляду на викладене, вважає, що є необхідність у встановленні порядку виконання ухвали суду про забезпечення позову, оскільки він є незрозумілим для сторін, а також для виконавчої служби.
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2025 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Прудникової Н.Г. про встановлення способу виконання ухвали суду від 11 березня 2024 року - відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заявником не доведено наявності виняткових обставин, які б істотно ускладнювали виконання ухвали суду від 11 березня 2024 року або робили її неможливою, порядок виконання такої ухвали вже визначений її змістом, а вимога про конкретизацію місця передачі дитини фактично не була предметом розгляду при вирішенні питання про забезпечення позову. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що у разі незгоди з діями чи бездіяльністю державного виконавця заявник не позбавлена права на їх оскарження у встановленому законом порядку.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Прудникова Н.Г. подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про встановлення порядку виконання ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 11 березня 2024 року задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції зазначено таке: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного право». Разом із тим, яким чином право на мирне володіння своїм майном, право власності стосується предмета спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини і питання про встановлення порядку виконання ухвали про забезпечення позову в рамках зазначеної справи - не зрозуміло. Вважає, що зазначене свідчить про формальність розгляду зазначеного питання судом першої інстанції та хаотичне посилання на норми права (без належного обґрунтування (вмотивування) яким чином вони корелюються із обставинами у цій справі та свідчать про відсутність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 ).
Вказує, що та обставина, що місце передачі дитини не було предметом розгляду заяви про забезпечення позову і сторона про це не просила - не може бути перешкодою і підставою для відмови у задоволенні заяви про встановлення порядку виконання рішення суду. Зазначені обставини не позбавляють позивачку процесуального права, наданого ст.435 ЦПК України, на звернення до суду з метою встановлення порядку виконання рішення. Позивачка, на момент звернення із заявою про забезпечення позову не могла завчасно передбачити, поведінку відповідача як боржника за ухвалою суду в питаннях її виконання.
Зазначає, що право позивачки на оскарження дій виконавців не може позбавляти її права на встановлення судом порядку виконання ухвали суду. Зазначені процедури є окремими і не є взаємовиключними. Окрім цього, зазначаючи про можливість оскарження рішення державного виконавця суд першої інстанції, фактично ухиляється від прийняття рішення щодо встановлення порядку виконання ухвали суду, перекладаючи всю відповідальність та обов`язок на органи ДВС.
Посилається на те, що ОСОБА_1 надано відомості і докази на підтвердження того, що у неї наявні обставини неможливості виконання ухвали суду, вона не виконується з самого моменту її винесення, через що позивачка змушена постійно викликати поліцію, що не дає жодного бажаного результату, окрім фіксування факту. В матеріалах справи містяться копії численної кількості звернень позивачки до поліції щодо невиконання ОСОБА_2 ухвали суду та перешкод з його боку у спілкуванні матері з сином. Однак, суд вимагає доведеності «винятковості», ігноруючи наведені обставини та наявні в матеріалах справи докази. Вважає, що безпідставно відмовляючи у задоволенні заяви суд першої інстанції порушує конституційне та конвенційне право і гарантії ОСОБА_1 на виконання рішення, а відтак, і право на справедливий суд, що є неприпустимим у правовій державі.
Крім того вказує, що надані ОСОБА_1 докази відповідають критеріям належності та допустимості доказів (стосуються предмета спору та отримані законним шляхом). При цьому суд першої інстанції не зазначає, в чому полягає неналежність та недопустимість наданих позивачкою доказів.
Представник ОСОБА_2 - адвокат Бабенко Ю.С. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить у задоволення апеляційної скарги відмовити. Вказує, що доводи апеляційної скарги фактично зводяться до того, що заявник не погоджується з діями органу ДВС, який відмовив у відкриття виконавчого провадження та вказав на необхідність звернення за місцем проживання стягувача. Тобто її вимоги спрямовані не на зміну способу виконання рішення, а на те щоб суд замість вказаної нею адреси вказав адресу місця проживання батька, з метою усунення, на її думку, помилок у діях ДВС. Крім того посилається на те, що неодноразове невиконання ухвали суду про забезпечення позову відбувалося саме у зв`язку з бездіяльністю ОСОБА_1 . Вважає, що заявник не довела наявності обставин, які б істотно ускладнювали або робили неможливим виконання судового рішення, а її вимоги фактично зводяться до незгоди з діями ДВС та уточнення місця виконання ухвали.
Третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, не скористалась своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направила.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, як з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, врахувавши доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
У п.9 ч.3 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка підлягає застосуванню згідно з ч.4 ст.10 ЦПК України.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 258 ЦПК України судовими рішеннями є ухвали. 
У випадках, передбачених цим Кодексом, судовий розгляд закінчується постановленням ухвали чи видачею судового наказу (ч.5 ст. 258 ЦПК України).
Як вбачається із матеріалів справи ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 11 березня 2024 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 08 липня 2024 року, заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини - задоволено.
Визначено час спілкування малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір?ю - ОСОБА_1 за її місцем проживання: АДРЕСА_1 , щомісячно з 16:00 години кожної першої п?ятниці до 18:00 години кожної першої неділі та з 16:00 години кожної третьої п?ятниці до 18:00 години кожної третьої неділі без присутності батька.
Зобов?язано батька дитини - ОСОБА_2 , місце реєстрації якого: АДРЕСА_2 , передавати малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , його матері ОСОБА_1 відповідно до визначеного судом часу спілкування, з моменту постановлення ухвали та до набрання остаточного рішенням у справі законної сили.
Таким чином ухвала Солом`янського районного суду міста Києва від 11 березня 2024 року набрала законної сили 08 липня 2024 року та є обов`язковою до виконання.
Виконання судового рішення відповідно до рішення Конституційного Суду України №5-рп/2013 від 26 червня 2013 року у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що 26 липня 2024 року повідомленням державного виконавця солом`янського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Стужук К.В. повернуто виконавчий документ (ухвала Солом`янського районного суду міста Києва від 11 березня 2024 року) стягувачу без прийняття до виконання на підставі п. 10 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» (виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання). Спілкування дитини з матір`ю визначено за місцем проживання стягувача, а саме: АДРЕСА_3 , що відноситься до Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ).
Відповідно до ч.ч.1, 3-5 ст.435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.
Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:
1) ступінь вини відповідача у виникненні спору;
2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан;
3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
Згідно із ч.1 ст.33 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням.
Отже, за змістом вказаних норм права відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення можливе лише у виключних випадках за наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, та не може перевищувати одного року з дня його ухвалення.
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2024 року у справа № 824/111/22 (провадження № 61-13176ав24)
У відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У заяві про встановлення способу виконання ухвали ОСОБА_1 зазначала, що існує необхідність у встановленні порядку виконання ухвали суду про забезпечення позову, оскільки визначений ухвалою порядок є незрозумілим для сторін, а також для виконавчої служби.
Разом з тим, з резолютивної частини ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 11 березня 2024 року вбачається, що судом чітко та однозначно встановлено порядок виконання ухвали суду шляхом зобов`язання батька дитини - ОСОБА_2 , передавати малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , його матері ОСОБА_1 відповідно до визначеного судом часу спілкування, з моменту постановлення ухвали та до набрання остаточного рішення у справі законної сили.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно зазначив, що посилання заявника ОСОБА_1 на не визначення в ухвалі суду місця передачі малолітнього ОСОБА_3 та у зв`язку з цим на необхідність встановлення порядку виконання ухвали шляхом зобов`язання батька дитини - ОСОБА_2 передавати малолітню дитину його матері - ОСОБА_1 за адресою місця проживання батька дитини: АДРЕСА_4 , не є підставою для задоволення заяви, оскільки вказане місце передачі дитини не було предметом розгляду заяви про забезпечення позову, оскільки ОСОБА_1 про це не просила суд, а визначення в ухвалі суду конкретної адреси є недоцільним з огляду на можливість зміни ОСОБА_2 свого місця проживання. 
Відповідно до ст.447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
З огляду на наведене, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що ОСОБА_1 не позбавлена права на оскарження рішення, дій або бездіяльності державного виконавця у разі незгоди з ними, оскільки такий спосіб захисту прямо передбачений ст. 447-1 ЦПК України. Відтак, незгода заявника з рішенням чи діями державного виконавця мала вирішуватися у порядку оскарження, встановленому процесуальним законом, а не шляхом звернення із заявою про встановлення способу виконання ухвали.
Отже, установивши наведені вище обставини та оцінивши доводи заявника щодо необхідності встановлення способу виконання ухвали, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Прудникової Н.Г., оскільки заявником не доведено наявності виняткових обставин, які б виникли під час виконання ухвали, мали особливий характер та ускладнювали її виконання або робили його неможливим, а подані на обґрунтування заяви доводи не підтверджені належними та допустимими доказами і не свідчать про існування об`єктивних перешкод для виконання ухвали у розумінні ст. 435 ЦПК України.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що право заявника ОСОБА_1 на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця не виключає її права на звернення із заявою про встановлення порядку виконання ухвали, виходячи з такого.
Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.
Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Аналогічний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).
Прецедентна практика ЄСПЛ щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватися, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).
ЄСПЛ виходить з того, що реалізуючи пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.
Оскільки за відсутності виняткових обставин, передбачених ст. 435 ЦПК України, підстави для встановлення порядку виконання ухвали відсутні, а належним способом захисту в цьому випадку є оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця у порядку, визначеному ст. 447-1 ЦПК України, саме такий процесуальний механізм є належною формою реалізації права ОСОБА_1 на доступ до правосуддя.
Що стосується посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали послався на нерелевантні до цих правовідносин правові конструкції про право особи на мирне володіння своїм майном, то таке посилання суду першої інстанції не призвело до неправильного вирішення справи.
При цьому колегія суддів враховує, що згідно з практикою ЄСПЛ при застосуванні процедурних правил варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (рішення ЄСПЛ у справі «Волчлі проти Франції», ТОВ «Фріда» проти України»).
Правовий аналіз наведеного свідчить про те, що не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи. Скасування судового рішення лише з підстав встановлення факту процесуального порушення, яке жодним чином не вплинуло та не могло вплинути на законність і обґрунтованість судового рішення є нічим іншим ніж проявом правового пуризму (див. постанову Верховного Суду від 19 червня 2025 року у справі № 916/302/16
Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, а зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому цю ухвалу відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Прудникової Наталії Георгіївни залишити без задоволення.
Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді: