Дата документу 04.03.2026 Справа № 337/2797/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №337/2797/25 Головуючий у 1 інстанції Вайнраух В.А.  Провадження № 22-ц/807/694/26 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
04 березня 2026 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Гончар М.С.
Трофимової Д.А.
за участю секретаря судового засідання Камалової В.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» про захист прав споживачів,-
ВСТАНОВИЛА:
У червні 2025 року представник позивача адвокат Железняк В.К. звернувся до Хортицького районного суду м. Запоріжжя із зазначеним позовом.
За змістом позову 08.06.2021 між ОСОБА_1 та АТ «Банк Кредит Дніпро» укладено кредитний договір № 22038000515478, відповідно до умов якого позивачу строком на 36 місяців (до 08.06.2024) надано кредитні кошти в сумі 64 770,00 гривень з цільовим призначенням на споживчі потреби. Сторона позивача стверджує, що позивач своєчасно та у повному обсязі виконував свої зобов`язання за кредитним договором.
Разом з цим, в п 1.2. та розділі 4. Графік платежів кредитного договору встановлено, що під час користування кредитом позивач має сплатити банку комісію за обслуговування кредитної заборгованості розміром 56 835,72 гривень, встановивши сплату комісійної винагороди за обслуговування кредиту розміром 64 770,00 гривень (в перший рік 4% від суми кредиту, що складає 2 590,80 гривень щомісячно), банк не повідомив, які саме послуги за вказану плату надаються позичальнику, а розмір комісійної винагороди відповідно до тверджень сторони позивача вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позичальнику, як споживачу, що свідчить про несправедливість вказаних вище положень договору.
Так, 27.06.2024 у цивільній справі № 336/13331/23 Хортицький районний суд м. Запоріжжя ухвалив рішення, яке набрало законної сили 05.11.2024, про часткове задоволення позову ОСОБА_1 шляхом зобов?язання АТ “Банк Кредит Дніпро” здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 за договором №22038000515478 від 08.06.2021 з огляду на нікчемність п.1.2 цього договору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Після ухвалення рішення позивач звернувся до відповідача з заявою про виконання рішення суду та перерахування заборгованості за Кредитним договором. Відповідач листом від 20.11.2024 р. № 16-12231 повідомив Позивачу, що добровільно виконав рішення суду, заборгованість за кредитним договором №220380000515478 від 08.06.2021 повністю погашена. Проте перерахунку заборгованості стороною позивача не отримано, відповідно, розмір надмірно сплачених коштів в якості комісії за обслуговування кредиту встановити не видається за можливе. Так, представник позивача стверджує про безпідставність заволодіння грошовими коштами з боку банку під час виконання позивачем обов`язків за кредитним договором, відповідно, на відповідача в даному випадку розповсюджуються положення ст.1212, 1213 ЦК України.
На підставі наведеного, враховуючи неможливість позасудового врегулювання спору, наводячи посилання на приписи ст.1212, 1213 ЦК України, положення Законів України «Про споживче кредитування», «Про захист прав споживачів», сторона позивача просить задовольнити позов у визначений спосіб.
Просили стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у сумі 56 835,72 гривень як безпідставно набуте майно.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти у сумі 16 664,82 гривень (шістнадцять тисяч шістсот шістдесят чотири гривні 82 копійки).
У задоволенні позову в частині стягнення комісії, зарахованої банком в рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 , - відмовлено.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» в дохід держави судові витрати по сплаті судового збору у сумі 968,96 гривень (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 копійок).
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду АТ «Банк Кредит Дніпро» подало апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просили рішення суду в частині задоволення позову скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що банк вважає, що кошти в сумі 16 664,82 грн, які є залишком в результаті здійсненого перерахунку набув на законних підставах.
Відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.
За вимогами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. 
Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що правові підстави набуття відповідачем грошових коштів у сумі 16 664,82 гривень, як залишку сплаченої позичальником комісії, за результатами перерахунку, здійсненого банком на виконання рішення суду, відпали, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає саме вказана сума, відповідно, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню. Інша частина суми сплаченої комісії зарахована банком в рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 , що підтверджено належними та допустимими доказами, наданими стороною відповідача, відповідно, позов в цій частині задоволенню не підлягає.
Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у цивільній справі №336/13331/23, пр.2/337/807/2024 Хортицьким районним судом м. Запоріжжя 27.06.2024 ухвалено рішення за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного Товариства «Банк Кредит Дніпро»,про захист прав споживачів.
Зазначеним рішенням встановлено, що 08.06.2021 року між ОСОБА_1 та АТ «Банк Кредит Дніпро» було складено кредитний договір № 22038000515478. Згідно з зазначеним договором банк надає строком на 36 місяців Позичальнику кредит в сумі 64770,00 грн. Щомісячна комісія за обслуговування кредиту :з 08.06.202021 до 07.04.2022 -4% від суми кредиту; з 08.04.2022 до 07.01.2023 -3 % від суми кредиту; з 08.01.2023 до 07.10.2023 -1,75 % від суми кредиту; з 08.10.2023 до 08.06.2024 -1% від суми кредиту. Процентна ставка за користування кредитом є фіксованою та нараховується у наступному розмірі :на строкову заборгованість за кредитом :0001% річних; на прострочену заборгованість за кредитом: 56 % річних.
Згідно п.2.1. платежі з погашення заборгованості за кредитом сплати процентів за користування кредитом та щомісячної комісії за обслуговування кредиту здійснюються у вигляді щомісячних ануїтетних (рівномірних) платежів, далі обов`язковий платіж.
Згідно з виписки з поточного рахунку 08.06.2021 року АТ «Банк Кредит Дніпро» перерахував на рахунок ОСОБА_1 кредит в сумі 64 770,00 гривень.
Згідно пункту 1.2 кредитного договору № 22038000515478 від 08 червня 2021 року позичальнику було встановлено плату за обслуговування кредиту:з 08.06.202021 до 07.04.2022 -4% від суми кредиту; з 08.04.2022 до 07.01.2023 -3 % від суми кредиту; з 08.01.2023 до 07.10.2023 -1,75 % від суми кредиту; з 08.10.2023 до 08.06.2024 -1% від суми кредиту, без зазначення послуг, які надаються банком позичальнику за вказану плату.
Тобто, пунктом 1.2 кредитного договору суперечить вимогам частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».
Необхідність внесення плати за обслуговування кредиту передбачена й у пункті 4 кредитного договору, а саме у графіку щомісячних платежів.
Вказаним рішенням позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного Товариства «Банк Кредит Дніпро», про захист прав споживачів задоволено частково, зобов`язано Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № 22038000515478 від 08.06.2021 з огляду на нікчемність пункту 1.2 цього договору. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат (веб-посилання не текст судового рішення в ЄДРСР: https://reyestr.court.gov.ua/Review/120192547).
05.11.2024 постановою Запорізького апеляційного суду апеляційну скаргу Акціонерного Товариства «Банк Кредит Дніпро» залишено без задоволення, рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2024 року в цій справі в частині задоволених позовних вимог залишено без змін (веб-посилання на текст судового рішення в ЄДРСР: https://reyestr.court.gov.ua/Review/122995459).
Ухвалою Верховного Суду від 09.12.2024 постановлено відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 , на рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 27 червня 2024 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 05 листопада 2024 року у справі № 336/13331/23 (веб-посилання на текст судового рішення в ЄДРСР: https://reyestr.court.gov.ua/Review/123733929).
Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
АТ «Банк Кредит Дніпро» листом від 20.11.2024 повідомило ОСОБА_1 про те, що відповідач добровільно виконав рішення Хортицького районного суду у м. Запоріжжя від 27.06.2024 у справі N336/13331/23, здійснив перерахунок заборгованості за кредитним договором N220380000515478 від 08.06.2021, з урахуванням сплачених позичальником коштів як комісії за обслуговування кредиту. Заборгованість за Кредитним договором повністю погашена. Отримання даного листа визнається сторонами та не підлягає додатковому доказуванню, що випливає з приписів ч.1 ст.82 ЦПК України, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
Відповідач стверджує, що на законних підставах набув грошові кошти в сумі 16 664,82 (саме така сума становить залишок за результатами перерахунку, що підтверджується виписками, які додаються), позаяк позивач за весь період дії договору сплатив 52 006,35 гривень комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
Під час розгляду справи судом першої інстанції на підставі дослідження виписок, долучених стороною позивача, встановлено, що в межах перерахунку заборгованості за вказаним договором в якості добровільного виконання рішення суду від 27.06.2024 у справі № 336/13331/23 за рахунок сплаченої ОСОБА_1 комісії здійснено погашення 35 341,52 гривень в рахунок тіла кредиту, а також 0,01 гривні в рахунок відсотків. Тобто, внаслідок перерахунку кредитна заборгованість відсутня, про що відображено в листі, скерованому позивачеві, натомість на рахунках банку обліковуються грошові кошти, внесені ОСОБА_1 у сумі грошові кошти в сумі 16 664,82 гривень, як залишок від комісії за обслуговування кредитної заборгованості, внесеної позичальником протягом строку користування кредитними коштами.
Контррозрахунку наявної перед банком заборгованості, а також сплачених сум комісії стороною позивача не подано.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. 
Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України, охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою. 
Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються.
З огляду на приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року).
У справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії").
ЄСПЛ зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі "Мельник проти України" від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).
Згідно зі сталою практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.
ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. За приписами ч.4,5 ст.11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Згідно з ч.2,3,6 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені ч.2-5 цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
Як передбачено ч.1,2 ст.14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
Згідно із ч.1 ст.177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.
Відповідно до ст.1212, 1213 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.
Суд зауважив, виходячи зі змісту ст.1212 ЦК України, на особливостях змісту та інших елементів кондикційного зобов`язання, тобто, зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. З огляду ст.1212 ЦК України суб`єктами в кондикційному зобов`язанні є, з одного боку, власник майна (титульний володілець), який у зобов`язанні має право вимоги та виступає кредитором, а з іншого, — набувач майна, який виступає боржником, але станом на час вирішення по суті кондикційної вимоги може й не володіти майном у натурі. Особливістю матеріального об`єкта кондикційного зобов`язання є його універсальність — таким об`єктом може бути будь-яке майно: як індивідуально-визначене, так і визначене родовими ознаками, у тому числі й грошові кошти.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі.
Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині.
Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна.
Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів).
Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.
Суд першої інстанції, враховуючи вищевикладені норми, дійшов правильного висновку, що даному випадку, з урахуванням приписів ст.1212 ЦК України, як встановлено судом, мова йде саме про повернення безпідставно набутих банком коштів комісійної винагороди банку, адже підстава для їх подальшого збереження відпала внаслідок нікчемності п.1.2 кредитного договору, укладеного між сторонами.
Отже, встановивши, що правові підстави набуття відповідачем грошових коштів у сумі 16664,82 гривень, як залишку сплаченої позичальником комісії, за результатами перерахунку, здійсненого банком на виконання рішення суду, відпали, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає саме вказана сума, відповідно, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.
Доводи апеляційної скарги зазначеного не спростовують.
Апеляційний суд звертає увагу, що згідно з вимогами ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Кожна сторона несе ризик наслідків, пов`язаних із ненаданням доказів.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
При цьому, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).
Як визначено у ст.ст. 77-80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту належності особи до членів сім`ї військовослужбовця, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Положеннями ЦПК України передбачено обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються, перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки, оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
У постанові від 18.03.2020 року у справі №129/1033/13-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, в контексті цієї справи.
Помилковими є твердження апеляційної скарги щодо набуття банком коштів в сумі 16 664,82 грн, які є залишком в результаті здійсненого перерахунку на законних підставах, оскільки такі твердження не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та зводяться до суб`єктивної оцінки спірних правовідносин скаржником.
Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.
Таким чином, належних, достовірних та достатніх доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. 
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» слід залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2025 року – без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 11 березня 2026 року.

Головуючий

Судді: