Номер провадження: 22-ц/813/4238/26 
Справа № 520/9068/19
Головуючий у першій інстанції Гниличенко М. В.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кострицького В.В.,
суддів: Назарової М.В., Коновалової В.А.,
за участю секретаря Булацевської Я.В.
учасники справи:
позивач – Одеська міська рада
представник позивача – ОСОБА_1 
відповідачі – ОСОБА_2 , державний реєстратор комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Бондар Олексія Миколайовича,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Одеської міської ради на ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 17 липня 2025 року, постановлена у складі судді Гниличенко М.В., у приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_2 , державного реєстратора комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Бондар Олексія Миколайовича, про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення тимчасової споруди, скасування реєстрації права власності,-
установив:
Короткий зміст заяви.
30.06.2025 уповноважена особа Одеської міської ради – Вінюков В.М. звернувся до суду з заявою, в якій просить встановити порядок виконання заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.02.2020 року у справі № 520/9068/19, відповідно до якого приведення ОСОБА_2 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , до попереднього стану шляхом знесення нежитлової будівлі, загальною площею 51,1 кв.м, здійснити силами і за рахунок Одеської міської ради.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 17 липня 2025 року у задоволенні заяви Одеської міської ради про встановлення порядку виконання судового рішення у цивільній справі № 520/9068/19 за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_2 , державного реєстратора комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Бондар Олексія Миколайовича, про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення тимчасової споруди, скасування реєстрації права власності – відмовлено.
Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, щоОдеською міською радою не обґрунтовано обставини, які унеможливлюють виконання судового рішення на даний час, та свідчать про абсолютну неможливість виконання рішення суду, та вказані обставини є винятковими, крім того на даний час постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження скасовано та встановлено, що у матеріалах виконавчого провадження відсутні документальні підтвердження (докази) про неможливість виконання рішення без участі боржника, тому заява Одеської міської ради про встановлення порядку виконання рішення суду задоволенню не підлягає та є передчасною.
Доводи апеляційної скарги.
Не погоджуючись з ухвалою суду, Одеська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просить суд ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 17.07.2025 скасувати та прийняти нову, якою задовольнити заяву Одеської міської ради щодо встановлення порядку виконання заочного рішення Київського районного суду м. Одеси у справі № 520/9068/19, відповідно до якого приведення ОСОБА_2 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , до попереднього стану здійснити шляхом знесення нежитлової будівлі, загальною площею 51,1 кв.м., силами і за рахунок Одеської міської ради.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що Одеська міська рада вважає оскаржувану ухвалу суду першої інстанції незаконною та необґрунтованою, винесеною у результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви Одеської міської ради про встановлення порядку виконання судового рішення у цивільній справі № 520/9068/19, допустив порушення норм процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, що має наслідком ухвалення необґрунтованого судового рішення за результатами розгляду заяви Одеської міської ради.
Вказує, що суд не врахував, що положеннями ст. 435 ЦПК України передбачено, що за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом) суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Наголошує, що диспозиція статті не містить імперативного обмеження щодо суб`єкта звернення із заявою про встановлення порядку виконання рішення суду, а це, в свою чергу, спростовує вказаний висновок суду та свідчить про те, що суд першої інстанції неправильно тлумачить закон, що призвело до безпідставної відмови у задоволенні заяви, поданої належним суб`єктом звернення.
Відмова у задоволенні заяви щодо встановлення порядку виконання рішення суду у зв`язку зі зверненням стягувача - Одеської міської ради, а не державного виконавця, який здійснює примусове виконання рішення суду, є помилковим та не ґрунтується на відповідних нормах права.
Суд першої інстанції нехтує положеннями ст. 435 ЦПК України, яка встановлює суб`єктний склад звернення із заявою про встановлення порядку виконання рішення суду, чим порушує права Одеської міської ради.
Крім того, з аналізу норм законодавства у даному питанні вбачається, що під встановленням порядку виконання заочного рішення суду слід розуміти прийняття судом заходів для реалізації такого рішення у разі неможливості його виконання.
Встановлення або зміна способу та порядку виконання рішення є однією з процесуальних гарантій захисту та відновлення захищених судом прав та інтересів фізичних і юридичних осіб. Зі змісту та призначення інституту встановлення або зміни способу та порядку виконання рішення, ухвали, постанови вбачається, що він є ефективним процесуальним засобом, який спрямований на гарантування виконання судового рішення.
З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що ОСОБА_2 протягом майже п`яти років свідомо уникає та не виконує судове рішення, яким його зобов`язано за власний рахунок привести до попереднього стану земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом знесення нежитлової будівлі, загальною площею 51,1 кв.м.
Зазначає, що незважаючи на вищевказані дії державного виконавця з примусового виконання рішення, заочне рішення суду протягом майже п`яти років залишається невиконаним, що повністю проігноровано Київським районним судом м. Одеси в ухвалі від 17.07.2025 року, що в свою чергу є неприпустимим.
До того ж, 22.05.2025 начальником відділу Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Саламахою В.В. прийнято постанову про скасування постанови старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Джміля О.О. від 18.01.2024 року про закінчення виконавчого провадження № 63064914, зазначає що у матеріалах виконавчого провадження відсутні документальні підтвердження (докази) про неможливість виконання рішення без участі боржника.
Судом першої інстанції безпідставно проігноровано, що задоволення заяви Одеської міської ради та встановлення порядку виконання рішення про приведення ОСОБА_2 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , до попереднього стану шляхом знесення нежитлової будівлі, загальною площею 51,1 кв.м., силами і за рахунок саме Одеської міської ради є єдиним механізмом виконання рішення суду.
Та обставина, що саме ОСОБА_2 за судовим рішенням зобов`язаний вчинити певні дії, не свідчить про те, що у разі невиконання цього рішення саме боржником, воно не може бути виконано без його участі. Хоч судове рішення і зобов`язує саме боржника вчинити ці дії, однак не є нерозривно пов`язаним з особою останнього та, на переконання Одеської міської ради, не унеможливлює виконання цього рішення без його участі шляхом вжиття заходів виконання спеціально уповноваженими на те органами, у тому числі, виконавчими органами Одеської міської ради, враховуючи обставини невиконання заочного рішення у добровільному порядку та свідоме ухилення ОСОБА_2 від його виконання у примусовому порядку.
Одеська міська рада зазначає, що Київський районний суд м. Одеси хоч і робить посилання на правильні висновки, викладені у вищевказаній постанові Верховного Суду, але неправильно їх застосовує у даній справі, оскільки знову ж таки ігнорує норми матеріального права, які надають можливість звертатися до суду із заявою про встановлення порядку виконання рішення у випадку наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, що і має місце у даній справі, з огляду на тривале (майже 5 років) невиконання рішення суду.
Як наслідок, постановлення судом першої інстанції оскаржуваної ухвали позбавляє можливості забезпечити Одеській міській раді реальне виконання заочного рішення суду, та, відповідно, порушує права територіальної громади м. Одеси, що є неприпустимим, враховуючи безрезультативність дій державного виконавця з примусового виконання рішення суду та тривале невиконання боржником рішення суду.
Суд першої інстанції не розібрався у тонкощах розподілу повноважень органів місцевого самоврядування, оскільки Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради не є ані учасником справи, ані стороною виконавчого провадження.
Водночас, з метою реалізації повноважень Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради щодо замовлення робіт щодо знесення об`єктів самочинного будівництва першочерговим є зміна порядку виконання рішення суду саме силами і за рахунок Одеської міської ради, яка визначить свій виконавчий орган уповноваженим з даного питання.
Таким чином, судом першої інстанції не враховано, що встановлення порядку виконання рішення суду силами і за рахунок Одеської міської ради у даній справі є єдиним можливим способом виконання заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.02.2020 року у справі № 520/9068/19, із подальшим залученням Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, що може бути замовником робіт по знесенню. Відтак, постановлення ухвали про відмову у задоволенні заяви Одеської міської ради про встановлення порядку виконання судового рішення у даній справі фактично позбавляє можливості поновлення порушених прав територіальної громади м. Одеси протягом тривалого часу, що є неприпустимим.
Таким чином, враховуючи все вищевикладене, суд першої інстанції посилається на правильні висновки Верховного Суду та правильні норми права, однак неправильно їх застосовує, що стало наслідком ухвалення судового рішення, яке не відповідає вимогам законності та обґрунтованості.
Щодо явки сторін.
Сторони належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду, в судове засідання з`явився представник скаржника та надав пояснення, клопотань про відкладення не надходило, що не заважає апеляційному перегляду. 
Позиція апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що в провадженні Київського районного суду міста Одеси перебувала на розгляді цивільна справа № 520/9068/19 за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_2 , державного реєстратора комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Бондар Олексія Миколайовича, про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення тимчасової споруди, скасування реєстрації права власності.
Заочним рішенням Київського районного суду м.Одеси від 05.02.2020 року позов Одеської міської ради про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення тимчасової споруди, скасування реєстрації права власності – задоволено частково. Скасовано рішення державного реєстратора комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Бондар Олексія Миколайовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:44207742 від 23.11.2018 року, на підставі якого за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на нежитлову будівлю, загальною площею 51,1 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1701897851101. Зобов`язано ОСОБА_2 , НОМЕР_1 , за власний рахунок привести до попереднього стану земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення нежитлової будівлі, загальною площею 51.1 кв.м.
У задоволенні позову Одеської міської ради до державного реєстратора комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Бондар Олексія Миколайовича – відмовлено./а.с.158/
Зазначене рішення суду сторонами по справі не оскаржено та набрало законної сили.
Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 30.06.2021 року скасовано встановлену заборону суб`єктам державної реєстрації та державним реєстраторам вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 51,1 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1701897851101, індексний номер: 44207742, номер запису про право власності: 29069358, яка належить на праві власності ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , що вжито, як захід забезпечення позову, на підставі ухвали Київського районного суду міста Одеси від 03.05.2019 року по цивільній справі №947/9068/19.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 02.05.2025 року клопотання Вишневської Анастасії Олегівни, яка діє в інтересах Одеської міської ради про скасування заходів забезпечення позову у справі №520/9068/19 – задоволено. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 03.05.2019 року у справі №520/9068/19, шляхом скасування накладеного арешту на нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 51,1 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1701897851101, індексний номер: 44207742, номер запису про право власності: 29069358, яка належить на праві власності ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .
На виконання вищевказаного заочного рішення Київським районним судом м. Одеси 03.09.2020 року видано виконавчий лист у справі № 520/9068/19 про зобов`язання ОСОБА_2 за власний рахунок привести до попереднього стану земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення нежитлової будівлі, загальною площею 51,1 кв.м./а.с.168/
17.09.2020 року Одеською міською радою, з метою забезпечення виконання заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.02.2020 року у справі № 520/9068/19 в частині приведення земельної ділянки до попереднього стану шляхом знесення нежитлової будівлі, подано до Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) заяву про примусове виконання рішення суду.
21.09.2020 року державним виконавцем Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Хоменко Є.В. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 63064914.
Постановою державного виконавця від 12.08.2022 року у виконавчому провадженні № 63064914 накладено штраф на ОСОБА_2 у розмірі 1700 грн. та зобов`язано боржника виконати рішення суду протягом десяти робочих днів.
Водночас, старшим державним виконавцем Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Джміля О.О. прийнято постанову від 12.08.2022 року про арешт коштів боржника.
27.10.2023 року старшим державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Джмілем О.О. прийнято постанову про арешт коштів боржника.
18.01.2024 року старшим державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Джмілем О.О. прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження № 63064914 на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з поверненням виконавчого документу у випадку, передбаченому ч. 3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідно до п. 11 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.
Відповідно до ч.ч. 2-3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.
Таким чином, вбачається, що виконавче провадження № 63064914 закінчено з підстав невиконання боржником рішення суду без поважних причин, тобто виконавець констатує факт, що рішення не може бути виконано без участі боржника.
Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судові рішення є обов`язковими до виконання на території України.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VІІІ (далі - Закон України «Про виконавче провадження») та Інструкція з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 (далі Інструкція №512/5 із змінами).
Згідно ч.1 ст.3, ч.1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих документів, серед яких виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень. Примусове виконання рішень покладається, зокрема, на органи державної виконавчої служби (державних виконавців).
Частинами 1,2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч.1). Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (ч.2).
Згідно з ч.6 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).
Відповідно до п.1 Розділу ІХ Інструкції №512/5 виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, здійснюється в порядку, визначеному статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження».
Положеннями ч.1 ст.63 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів та попередження про кримінальну відповідальність (ч.2 ст.63 Закону України «Про виконавче провадження»).
Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. (ч.3 ст.63 Закону України «Про виконавче провадження»).
Вказане узгоджується з приписами ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено відповідальність за невиконання рішення, зокрема, що зобов`язує боржника вчинити певні дії та визначені розміри штрафів у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії.
Дійсно, згідно п.11 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.
У той же час, системний аналіз вказаних норм свідчить про те, що закінчення виконавчого провадження після направлення повідомлення органам досудового розслідування для притягнення винних осіб до відповідальності є наслідком вжиття всіх можливих заходів щодо виконання рішення суду та встановлення неможливості такого виконання, тобто встановлення того факту, що механізми та інструменти, якими закон наділяє виконавця при виконанні рішень про зобов`язання боржника особисто вчинити певні дії, є вичерпаними.
Тобто, лише після вичерпання усіх наданих законом можливих засобів щодо виконання судового рішення, виконавець повідомляє про вчинення кримінального порушення та може закінчити виконавче провадження, у зв`язку з чим досягається мета судового рішення - поновлення права особи за допомогою певних інструментів, якими володіє виключно держава, і не може володіти особа.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем закінчено виконавче провадження у зв`язку з тим, що він прийшов до висновку про неможливість виконати виконавчий документ без участі боржника. Водночас, стягувач Одеська міська рада, посилаючись на те, що виконавчою службою не вживається усіх належних засобів щодо виконання рішення суду на протязі тривалого часу, не звертається до суду у порядку ст.447 ЦПК України, якщо вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця під час виконання судового рішення, порушено їхні права чи інтереси. Не з`ясовано питання чи містять матеріали виконавчого провадження доказів на підтвердження обставин того, що виконавцем було здійснено усіх примусових заходів перед тим, як прийняти постанову про закінчення виконавчого провадження.
Також, суд зазначає, що у сукупності із положеннями ст.ст.2, 18 Закону України «Про виконавче провадження» суд не вбачає у змісті ст.63 цього ж Закону наявності ознак імперативності припису щодо закінчення виконавчого провадження у разі повторного невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника.
Так, згідно ст.2 Закону України Про виконавче провадження виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
За змістом ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.
При цьому, Законом України «Про виконавче провадження», зокрема, ст. 18, та Інструкцією №512/5, виконавцю надано широке коло прав при здійсненні примусового виконання рішень, спрямованих на забезпечення реального виконання таких рішень.
У даному випадку виконавець обмежився накладенням на боржника штрафу, арештом коштів боржника, та стягненням виконавчого збору, навіть не звертався до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення суду.
Отже, якщо у держаного виконавця залишаються засоби, способи і можливість, визначені Законом України «Про виконавче провадження» для продовження вчинення виконавчих дій щодо виконання рішення суду, провадження не може бути закінченим, а формальний підхід до виконання судового рішення, не може вважатися достатніми та вичерпними заходами для його повного та фактичного виконання.
22.05.2025 року начальником відділу Київського відділу державної виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) прийнято постанову про скасування процесуального документа, а саме постанови старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Джміля О.О. від 18.01.2024 року про закінчення виконавчого провадження № 63064914.
Зокрема, вказаною постановою начальника відділу Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 22.05.2025 року встановлено, що у матеріалах виконавчого провадження відсутні документальні підтвердження (докази) про неможливість виконання рішення без участі боржника.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у двадцятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Частиною 3 ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.
При вирішенні питання про встановлення порядку виконання рішення суд повинен з`ясувати обставини, що свідчать про неможливість виконання рішення.
Під час розгляду заяв про встановлення або зміну способу й порядку виконання рішення суду потрібно мати на увазі, що їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення.
Суд вважає, що звернення Одеської міської ради про встановлення порядку виконання судового рішення є передчасним, оскільки 22.05.2025 року начальником відділу Київського відділу державної виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) прийнято постанову про скасування процесуального документа, а саме постанови старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Джміля О.О. від 18.01.2024 року про закінчення виконавчого провадження № 63064914. Вказаною постановою начальника відділу Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 22.05.2025 року встановлено, що у матеріалах виконавчого провадження відсутні документальні підтвердження (докази) про неможливість виконання рішення без участі боржника.
Таким чином, державна виконавча служба в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, має право звернутись до суду про порядок виконання рішення або до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, яка відповідно до покладених на нього завдань від імені та в інтересах Одеської міської ради, на виконання рішень суду, ухвалених на користь Одеської міської ради, виступає замовником робіт щодо знесення самочинно збудованих об`єктів на земельних ділянках комунальної власності територіальної громади міста Одеси.
Вказане звернення державної виконавчої служби не призведе до зміни первісно обраного позивачем способу захисту своїх порушених прав та інтересів, оскільки фактично державним виконавцем будуть вжиті заходи для реалізації прийнятого заочного рішення суду шляхом встановлення дій, направлених на його виконання, саме органами уповноваженими здійснювати примусове виконання рішення судів.
Верховний суд неодноразово зазначав, що обов`язком державного та приватного виконавця є вжиття всіх передбачених законом заходів для виконання судового рішення. Якщо державному чи приватному виконавцю незрозуміло рішення, порядок його виконання, то він не позбавлений можливості звернутися до суду із заявою про роз`яснення рішення суду, про встановлення порядку виконання рішення.
Та обставина, що саме відповідач ОСОБА_2 за судовим рішенням зобов`язаний вчинити певні дії, не свідчить про те, що у разі невиконання цього рішення саме боржником, воно не може бути виконано без його участі. Хоч судове рішення і зобов`язує саме боржника вчинити ці дії, однак не є нерозривно пов`язаним з особою останнього.
Суд зазначає, що встановлена обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дає підстав для висновку про можливість ставити його виконання в залежність від волевиявлення боржника або будь-яких інших осіб на вчинення чи не вчинення дій щодо його виконання, оскільки це б нівелювало значення самого права звернення до суду як засобу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів. Такий правовий висновок викладено у пункті 13 постанови Верховного Суду від 30.08.2018 у справі № 916/4106/14.
На підставі викладеного, суд вважає, що Одеською міською радою не обґрунтовано обставини, які унеможливлюють виконання судового рішення на даний час, та свідчать про абсолютну неможливість виконання рішення суду, та вказані обставини є винятковими, крім того на даний час постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження скасовано та встановлено, що у матеріалах виконавчого провадження відсутні документальні підтвердження (докази) про неможливість виконання рішення без участі боржника, тому заява Одеської міської ради про встановлення порядку виконання рішення суду задоволенню не підлягає та є передчасною.
Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною заявника не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають. 
Скаржник стверджує, що суд неправильно витлумачив положення ст. 435 Цивільний процесуальний кодекс України, оскільки із заявою може звернутися як стягувач, так і виконавець. Однак суд першої інстанції не відмовив у задоволенні заяви з підстав неналежного суб`єкта звернення, ключовим мотивом відмови була відсутність доведених обставин, що істотно ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення.
Частина 3 ст. 435 ЦПК прямо встановлює, що підставою для встановлення чи зміни способу або порядку виконання рішення є саме наявність обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, проте апеляційна скарга фактично підміняє цю умову твердженням про тривале невиконання, однак тривалість виконання не може заміняти поняття неможливість виконання. Сама по собі безрезультативність заходів примусу не є винятковою обставиною.
Посилання скаржника на наявність виняткових обставин, колегія суддів не приймає, оскільки, з матеріалів справи встановлено, що виконавче провадження поновлене, постанова про закінчення ВП скасована, відсутні докази неможливості виконання без участі боржника та виконавець не вичерпав повний комплекс примусових заходів.
Суд першої інстанції правильно виходив із правової позиції Верховний Суд (постанова від 30.08.2018 у справі № 916/4106/14), оскільки виконання судового рішення не може ставитися в залежність від волевиявлення боржника.
Однак ця позиція не означає, що суд має змінювати спосіб виконання лише через складність або затягування процедури.
Твердження заявника, що це єдиний можливий спосіб виконання, є голослівним, оскільки Закон України «Про виконавче провадження» передбачає: повторне накладення штрафів, звернення до правоохоронних органів, притягнення до кримінальної відповідальності, залучення спеціалізованих організацій для примусового виконання.
Поки всі механізми передбачені ЗУ «Про виконавче провадження» не вичерпані, говорити про неможливість виконання рішення передчасно, про що вірно заначив суд першої інстанції.
Скаржник посилається на рішення Конституційний Суд України №11-рп/2012 та №18-рп/2012, однак ці рішення підтверджують обов`язковість виконання та необхідність ефективних механізмів, однак вони не передбачають автоматичної зміни способу виконання при тривалому невиконанні.
Суд першої інстанції вірно вказав на можливість захисту через ст. 447 ЦПК, якщо стягувач вважає, що виконавець діє неналежно, заходи примусу не застосовуються повною мірою, то процесуальним механізмом є оскарження дій/бездіяльності виконавця.
Фактично апеляційна скарга ґрунтується на ототожненні тривалого невиконання з неможливістю виконання, спрямована на зміну способу захисту та не містить доказів наявності виключних обставин.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з оскаржуваним рішенням та посилання які містяться не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Наведені в апеляційній скарзі доводи які були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги не впливають на правильність судового рішення, не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу Одеської міської ради - залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 17 липня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя       В.В. Кострицький

Судді          М.В. Назарова 

В.А. Коновалова