Дата документу 15.04.2026 Справа № 336/1511/26

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 336/1511/26 Головуючий у І інстанції: Турчинський М.І.
Провадження № 22-ц/807/946/26 Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 квітня 2026року  м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,
суддів: Кочеткової І.В.,
Кухаря С.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Вельтум-Запоріжжя» на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2026 року про відмову у видачі судового наказу у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Вельтум-Запоріжжя» про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за послугу з поводження (управління) побутовими відходами з ОСОБА_1 ,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2026 року ТОВ «Вельтум-Запоріжжя» звернулося до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за послугу з поводження (управління) побутовими відходами з ОСОБА_1 .
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2026 року відмовлено у видачі судового наказу.
Не погоджуючись із вищезазначеною ухвалою суду, ТОВ «Вельтум-Запоріжжя» подалоапеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2026 рокута направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
В обґрунтування своєї апеляційної скарги товариствозазначає, що у наказному провадженні суд не досліджує спір по суті та не перевіряє обґрунтованості вимог у повному обсязі, як це відбувається у позовному провадженні. Заявник має прав самостійно визначити суб`єкта грошового зобов`язання залежно від характеру правовідносин та наявних доказів (власник житла, споживач послуг, сторона договору тощо). Процесуальний закон не покладає на заявника обов`язку звертатися з вимогами одночасно до всіх можливих спів боржників, а на суд – встановлювати чи залучати таких осіб у межах наказного провадження.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 25 березня 2026 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито та призначено справу до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України. Надано учасникам справи строк для надання відзиву на апеляційну скаргу.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
За приписами ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскаржувана ухвала суду першої інстанції у цій справі входить до переліку ухвал, які розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (п. 1 ч. 1 ст. 353 ЦПК України).
Учасники справи, своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались, що в силу ч. 3 цієї статті не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив з того, що до матеріалів заяви про видачу судового наказу заявник долучив довідку-розрахунок заборгованості, в якому зазначено, що за особовим рахунком НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , кількість зареєстрованих осіб – 7, тому стягнення боргу без залучення інших зареєстрованих за цією адресою боржників є безпідставним та суперечить вимогам п. 8 ч. 1 ст. 165 ЦПК України.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.
Так, наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, електронних комунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 процентів річних, нарахованих заявником на суму заборгованості.
Відповідно до ст. 66, 67, 162 ЖК України, за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.
У розумінні положень ст. 1, 9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальним споживачем є власник (співвласник) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги; споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором; дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції встановив, що до матеріалів заяви про видачу судового наказу заявник долучив довідку розрахунок заборгованості, в якому зазначено, що за особовим рахунком НОМЕР_1 , адреса АДРЕСА_1 , кількість зареєстрованих осіб – 7.Тобто, у розумінні положень ст. ст. 67, 68 ЖК України, ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» такі особи є солідарними боржниками, але у заяві вони не зазначені.
Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників, кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі від усіх боржників разом або від будь-кого з них окремо.
Проте, це право реалізується виключно у позовному провадженні, де суд досліджує питання правового статусу кожного з боржників.
Однак, судовий наказ є особливою спрощеною формою судового провадження, що передбачає відсутність судового розгляду та дослідження доказів. Тому заявник повинен надати вичерпну, достовірну та повну інформацію, що не викликає сумнівів.
Якщо зобов`язання є солідарним, це зобов`язує заявника вказати всіх боржників, інакше є ризик неповного або неправомірного стягнення.
Крім того, невказання інших боржників, які є солідарно відповідальними, порушує їхні процесуальні права, оскільки без повідомлення вони не можуть реалізувати своє право на заперечення проти наказу, а також унеможливлює повний розгляд справи навіть у межах наказного провадження.
Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч. 4 ст. 544 ЦК України).
Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.
Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги регрес).
Якщо хтось зі співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц, від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц.
Можливість звернення з регресом не замінює належного виконання вимог процесуального законодавства щодо подання заяви про видачу судового наказу.
Відповідно до ст. 160, 161 ЦПК України, заява про видачу судового наказу має містити достовірні та повні відомості про боржника (або боржників), якщо зобов`язання є солідарним. Якщо таких осіб кілька - усі мають бути вказані.
Невиконання цієї вимоги є підставою для відмови у видачі судового наказу, а не лише процедурною неточністю.
Судовий наказ - це форма судового захисту, яка виключає змагальність сторін, тож до вимог заявника висуваються вищі стандарти точності та юридичної визначеності.
Ігнорування необхідності зазначати всіх солідарних боржників порушує суть та природу наказного провадження, і надання можливості в подальшому звертатись із регресом не усуває цього порушення.
Крім того, реалізація права на регрес виникає вже після виконання зобов`язання, тобто після фактичного погашення боргу за інших співвласників. Це не може бути виправданням для штучного уникнення зазначення цих осіб у заяві про видачу судового наказу.
Таким чином, право на регрес не спростовує обов`язку зазначати в заяві про видачу судового наказу всіх осіб, які несуть солідарну відповідальність. В іншому випадку це створює ризики зловживання процесуальними правами та порушення принципу рівності сторін, а також може спричинити подвійне стягнення з різних осіб за одним і тим самим зобов`язанням.
З огляду на вищевикладене, правильним є висновок суду першої інстанції про відмову у видачі судового наказу, він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги про те, що закон не зобов`язує заявника у заяві про видачу судового наказу зазначати всіх боржників, які несуть солідарну відповідальність за зобов`язанням, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони суперечать як положенням закону, так і суті інституту солідарної відповідальності.
Посилання заявника на те, що ТОВ «Вельтум-Запоріжжя» скористалося свої правом подати заяву про видачу судового наказу саме до ОСОБА_1 як до власника квартири колегія суддів не приймає, оскільки заява не містить ні відповідного обґрунтування, ні доказів належності ОСОБА_1 квартири, до якої товариство надає послуги. 
Крім того, наявність у солідарних боржників права на регрес не спростовує обов`язку зазначати в заяві про видачу судового наказу всіх осіб, які несуть солідарну відповідальність, в іншому випадку це створює ризики зловживання процесуальними правами та порушення принципу рівності сторін, а також може спричинити подвійне стягнення з різних осіб за одним і тим самим зобов`язанням.
Однак, вимоги заявника повинні бути безспірними та обґрунтованими.
Документи, що додаються до заяви про видачу судового наказу, є письмовими доказами. У зв`язку з цим вони повинні мати певні характеристики, а саме: - докази мають підтверджувати не тільки факт настання права вимоги стягувача, а й розмір обов`язків боржника; - відсутність необхідності їх публічного дослідження і аналізу; - докази, що подаються заявником повинні бути безспірними, оскільки тільки такі докази можуть свідчити про безспірність стягнення та відсутність потреби в їх дослідженні; - процес доказування для стягувача закінчується з прийняттям заяви про видачу судового наказу.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції щодо відмови у видачі судового наказу, а також не свідчать про порушення судом норм процесуального права, які б могли бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду.
Крім того, колегія суддів зауважує, що у відповідності до ст. 166 ЦПК України, відмова у видачі судового наказу з підстави, передбаченої пунктом 1, 2, 2-1, 8, 9 частини першої статті 165 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків. А також звернення з тими ж вимогами в порядку позовного провадження.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те що, відмовивши у видачі судового наказу у цій справі, суд першої інстанції жодним чином не порушив норм процесуального права, висновки суду першої інстанції є правильними та обґрунтованими, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ТОВ «Вельтум-Запоріжжя»слід залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2026 року– без змін.
Керуючись ст.ст. 7 ч. 13, 355, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вельтум-Запоріжжя» – залишити без задоволення. 
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2026 року в цій справі – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає.
Повна постанова складена 15 квітня 2026 року.

Головуючий:

Судді: