КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа № 754/6107/24
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1790/2025 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Рейнарт І.М. 
суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.
при секретарі Кононовій Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Михайлова Сергія Вікторовича на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 червня 2024 року (суддя Галась І.А.) у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про встановлення факту, що має юридичне значення,
встановив:

у квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, у якій просив встановити його особу як ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Михайлівка Олександрійського району Кіровоградської області та встановити факт його постійного проживання у неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року, та факт його перебування у неповнолітньому віці на вихованні у державному дитячому закладі України станом на 24 серпня 1991 року.
Мотивуючи подану заяву, ОСОБА_1 зазначав, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Михайлівка Олександрівського (тепер Олександрійського) району Кіровоградської області. При досягненні 16 років паспорт громадянина України не отримав, оскільки виховувався без батьків й не мав власних документів. При зверненні у 2023 році до відділу міграційної служби йому відмовлено у видачі паспорта, у зв`язку з не підтвердженням належності до громадянства України та не встановленням його особи.
Заявник стверджував, що на момент його народження, його мати - ОСОБА_2 не перебувала у шлюбі, тож відомості про батька записані з її слів як ОСОБА_3 , при цьому його прізвище, ім`я та по батькові записано як ОСОБА_4 . 18 грудня 1984 року його мати уклала шлюб з ОСОБА_5 , який визнав батьківство по відношенню до нього, у зв`язку з чим його прізвище змінено з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 », а по батькові змінено з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 ». ІНФОРМАЦІЯ_3 померла його мати, а батько був засуджений до позбавлення волі, внаслідок чого йому було надано статус дитини позбавленої батьківського піклування. З 14 грудня 1990 року до 31 серпня 1993 року він навчався в Олександрійській загальноосвітній школі-інтернаті для дітей сиріт і дітей, які залишилися без піклування батьків. З 1 вересня 1993 року до 29 травня 2000 року він навчався в Новопразькій спеціальній школі - інтернаті. Після закінчення школи-інтернату він проживав у своїх родичів ромської національності в селі Михайлівка Олександрівського (тепер 

Олександрійського) району Кіровоградської області та ніде не навчався, оскільки не мав паспорта. У 2004 році в пошуках роботи він поїхав без документів до м. Києва, де того ж року скоїв злочин, і 18 лютого 2004 року був засуджений Дніпровським районним судом м. Києва до 5 років 4 місяців позбавлення волі. 18 червня 2009 року звільнений з Петрівської виправної колонії (№49). Після звільнення з колонії поїхав жити та працювати в м. Київ, де познайомився з ОСОБА_10 , з якою склались шлюбні стосунки і з 2009 року вони почали разом проживати, як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу. 2018 року ОСОБА_10 народила сина - ОСОБА_11 . Але за відсутності паспорта він не може підтвердити своє батьківство в органах ДРАЦС.
Заявник зазначав, що в документах на нього, зокрема, з інформації з Олександрійської загальноосвітньої школи-інтернат для дітей сиріт і дітей, які залишилися без піклування батьків, Новопразької спеціальної школи - інтернату, інформації з Департаменту інформатизації МВС України, Петрівської виправної колонії (№49), вироку Дніпровського районного суду м. Києва його прізвище, ім`я, по батькові зазначено як « ОСОБА_12 ». Він все своє життя вважав, що його прізвище саме « ОСОБА_12 », тобто так, як його називали у школі, бо свого свідоцтва про народження він взагалі не бачив. Однак, під час звернення до Подільського ВДРАЦС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) було виявлено, що його прізвище, ім`я та по батькові були змінені у зв`язку з визнанням батьківства та 10 серпня 2023 року отримано повторне свідоцтво про народження на ім`я « ОСОБА_1 ». Також отримано повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 7 листопада 2023 року № 00042180353, який підтверджує зміну його прізвища та по батькові.
Заявник посилався на те, що 14 листопада 2023 року з новим свідоцтвом про народження, повним витягом про народження та довідками з обох вищезазначених навчальних закладів, він звернувся до Відділу оформлення документів № 2 Управління оформлення документів, що підтверджують громадянство України ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, із заявою щодо оформлення паспорта громадянина України вперше. Однак, 14 грудня 2023 року йому було відмовлено у видачі паспорта відповідно до підпунктів 1,6 пункту 100 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищенням паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 302 від 25 березня 2015 року, оскільки не підтверджено громадянство України та не встановлена особа і запропоновано надати рішення суду про встановлення особи й підтвердити належність до громадянства України.
Заявник стверджував, що з 14 грудня 1990 року по 31 серпня 1993 року перебував в неповнолітньому віці на вихованні у державному дитячому закладі України, а саме в Олександрійській загальноосвітній школі-інтернаті для дітей сиріт і дітей, які залишилися без піклування батьків, тому він має належність до громадянства України, але у зв`язку з тим, що у документах зі школи він значився не як « ОСОБА_1 », а як « ОСОБА_12 », тому у зв`язку з цим є необхідність встановити юридичний факт його постійного проживання в неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року саме, як « ОСОБА_1 », оскільки без встановлення цих фактів в судовому порядку він позбавлений можливості звернутись до міграційної служби щодо оформлення належності до громадянства України відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України» і у подальшому отримати паспорт громадянина України, який є документом, що підтверджує громадянство України та його особу. Отже цей юридичний факт породжує значні юридичні наслідки для нього.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 17 червня 2024 року заяву задоволено частково. Встановлено факт навчання ОСОБА_1 , 

ІНФОРМАЦІЯ_1 , в Олександрійській загальноосвітній школі-інтернаті для дітей сиріт, які залишились без піклування батьків, з 14 грудня 1990 року по 31 серпня 1993 року. 
У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Михайлов С.В. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким вимоги заяви задовольнити в повному обсязі, посилаючись на вихід суду першої інстанції за межі вимог заяви та задоволення вимоги, яка не була заявлена, а також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Представник заявника зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність можливості встановлення в судовому порядку особи, оскільки такий порядок врегульовано ч. 6 п. 35 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, поверненні державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302. Також, відповідно до абзацу другого ч. 1 ст. 10 Закону України «Про Єдиний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», особа встановлюється за рішенням суду про встановлення факту, що має юридичне значення.
Крім цього, представник заявника вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні вимог заяви про встановлення факту постійного проживання заявника на території України у неповнолітньому віці станом на 24 серпня 1991 року та факт перебування на вихованні у державному закладі станом на 24 серпня 1991 року, пославшись на п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, хоча дані правовідносини врегульовані ч. 2 ст. 315 ЦПК України. При цьому, згідно п. 10 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215/2001, встановлення належності особи до громадянства України, яка станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні, здійснюється на підставі одного з перелічених у цьому пункті документів, в тому числі судового рішення про встановлення факту, що має юридичне значення.
У відзиві на апеляційну скаргу представник Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області - Слуговина О.В. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що надані заявником докази є неповними та такими, що не підтверджують заявлені ним вимоги, оскільки містять лише часткову інформацію стосовно предмета доказування та не підтверджують факту постійного проживання заявника на території України у зазначений період часу.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення заявника ОСОБА_1 та його представника - адвоката Михайлова С.В., які апеляційну скаргу підтримали, представника Центрального міжрегіонального управління ДМС у місті Києві та Київській області - Білоруцького В.М., який проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у селі Михайлівка Олександрівського району Кіровоградської області народився ОСОБА_1 , про що 4 лютого 1984 року був складений відповідний актовий запис № 2, що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 10 серпня 2023 року Подільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Батьки: ОСОБА_5 (батько), 

ОСОБА_2 (мати) (с.с.13).
Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію смерті від 9 лютого 2024 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що зареєстровано 1 серпня 1990 року виконавчим комітетом Михайлівської сільської ради Олександрівського району Кіровоградської області (с.с.8).
З повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян №00042180353 від 7 листопада 2023 року вбачається, що при народженні ОСОБА_1 був записаний матір`ю як ОСОБА_4 , а його батьком, на підставі ч. 1 ст. 135 СК України, був записаний ОСОБА_3 . 
У подальшому до реєстру внесені відомості про визнання батьківства на підставі свідоцтва про шлюб № 111 від 18 грудня 1984 року, виданого Олександрівським р/в ЗАГС, та змінено відомості про дитину: прізвище з « ОСОБА_6 » змінено на « ОСОБА_7 », по батькові з « ОСОБА_8 » змінено на « ОСОБА_9 », відомості про громадянство змінено з «інформація відсутня» на «громадянин України», відомості про батька змінено з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , циган» (с.с.15-17).
Згідно довідки № 255/01-07 від 20 жовтня 2023 року, виданої Комунальним закладом «Центральноукраїнський ліцей-інтернат спортивного профілю Кіровоградської обласної ради», громадянин ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчався в Олександрійській загальноосвітній школі-інтернаті для дітей-сиріт і дітей, які залишились без батьківського піклування, та знаходився на повному державному утриманні, після чого вибув до Новопразької школи-інтернату (с.с.11).
Відповідно до довідки № 584 від 28 вересня 2023 року, виданої Комунальним закладом «Новопразька спеціальна школа Кіровоградської обласної ради», ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчався в Новопразькій спеціальній школі-інтернаті з 1 вересня 1993 року по 29 травня 2000 року, після чого вибув до рідних за адресою: с. Михайлівка, Олександрівського району (с.с.12).
Вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 16 червня 2004 року у кримінальній справі № 1-61/04, який було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 3 лютого 2005 року, ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Михайлівка Олександрійського району Кіровоградської області, цигана, громадянина України, було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 5 років 4 місяці позбавлення волі (с.с.105-111, 112-119).
Частково задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з доведеності того факту, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчався у Олександрійській загальноосвітній школі-інтернаті для дітей сиріт, які залишились без піклування батьків, з 14 грудня 1990 року по 31 серпня 1993 року.
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.
Відповідно до частини першої статті 3, статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх 

порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.
Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, перелік яких визначений частиною першою статті 315 ЦПК України. 
Частиною першою статті 315 ЦПК України регламентовано розгляд справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Це можуть бути справи про встановлення фактів родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Щодо встановлення особи ОСОБА_1 в судовому порядку

Надання адміністративної послуги з оформлення паспорта громадянина України регламентовано Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», Законом України «Про громадянство України».
Згідно з підпунктом «а» пункту 1 частини першої статті 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» паспорт громадянина України відноситься до документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, і оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Єдиного державного демографічного реєстру.
Частиною першою статті 4 вказаного Закону передбачено, що Єдиний державний демографічний реєстр ведеться з метою ідентифікації особи для оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсними та знищення передбачених цим Законом документів. Єдиний державний демографічний реєстр у межах, визначених законодавством про свободу пересування та вільний вибір місця проживання, використовується також для обліку інформації про реєстрацію місця проживання чи місця перебування.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» ідентифікація особи - це встановлення особи шляхом порівняння наданих даних (параметрів), у тому числі біометричних, з наявною інформацією про особу в реєстрах, картотеках, базах даних тощо.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» розпорядник Реєстру - центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
Пунктом 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 360, визначено, що Державна міграційна служба України є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302 затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України (далі - Порядок № 302).
У пунктах 38-40 Порядку № 302 передбачено, що після прийняття до розгляду заяви-анкети та доданих до неї документів працівник територіального підрозділу Державної міграційної служби України здійснює заходи з ідентифікації особи, на ім`я якої оформляється паспорт. Ідентифікація особи здійснюється на підставі даних, отриманих з баз даних Реєстру. Ідентифікація особи, на ім`я якої оформляється паспорт і стосовно якої відсутня інформація в базах даних Реєстру, здійснюється відповідно до наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій.
У виключних випадках за результатами перевірок, за якими особу не ідентифіковано, проводиться процедура встановлення особи (пункт 43 Порядку № 302).
Зокрема, цим пунктом визначено, що у разі неподання особою, яка досягла 18-річного віку, документів з фотокартками, проводиться процедура встановлення особи шляхом надсилання запитів щодо перевірки документів та інформації, зазначеної заявником у письмовому зверненні, зокрема до Мін`юсту, територіальних органів Національної поліції, ДПС, навчальних закладів, військових частин, територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, установ виконання покарань, для отримання інформації з наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій, у тому числі фотокартки особи, яка дасть змогу ідентифікувати особу. В процесі перевірки береться до уваги вся інформація, яку повідомив заявник. Одночасно проводиться перевірка за даними обліку територіальних органів та територіальних підрозділів ДМС. Перевірка стосовно осіб, які проживають на тимчасово окупованій території України проводиться, зокрема за даними Державного реєстру виборців шляхом надсилання запитів до відповідних відділів ведення Державного реєстру виборців. У разі відсутності документів з фотокарткою/відцифрованим образом обличчя особи, отриманих з державних, єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій, та за результатами перевірок, за якими особу не ідентифіковано, проводиться процедура встановлення особи шляхом опитування свідків, які були зазначені заявником. Свідками можуть бути дієздатні один із членів сім`ї 

особи (у тому числі колишня дружина/чоловік), близька особа або сусід, які досягли 14-річного віку та мають документи, що посвідчують особу, які підлягають обов`язковому пред`явленню. Для підтвердження того, що особа є членом сім`ї або близькою особою, подаються документи, що посвідчують відповідні факти (свідоцтво про шлюб, свідоцтво про розірвання шлюбу, свідоцтво про народження, рішення суду та інші документи). У разі відсутності зазначених документів такі відомості перевіряються за наявними даними державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій. Для підтвердження зареєстрованого місця проживання сусіди особи подають довідку про реєстрацію місця проживання, видану органом реєстрації в установленому законодавством порядку, або витяг з реєстру територіальної громади, а в разі їх відсутності такі відомості перевіряються за наявними даними відомчої інформаційної системи ДМС або за відомостями, внесеними до документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, або документа, що посвідчує особу та підтверджує спеціальний статус. За результатами опитування свідків складається акт встановлення особи за формою, визначеною МВС. У разі встановлення працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС факту невідповідності відомостей, що містяться в документах, поданих заявником та/або свідками, відомостям, що містяться в наявних обліках ДМС, інших державних та єдиних реєстрах, інших інформаційних базах, що перебувають у власності держави, процедура встановлення особи не проводиться.
Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» у разі неможливості встановити особу розпорядником реєстру особа встановлюється за рішенням суду про встановлення факту, що має юридичне значення, для видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України. До завершення процедури встановлення особи державною міграційною службою України та (або) прийняття відповідного рішення суду, документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, не видаються.
Враховуючи наведені норми законодавства, заявник має право на встановлення відповідного факту, що має юридичне значення, у порядку, визначеному частиною першою статті 10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус».
У розумінні частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право кожного на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом. Водночас особі, яка звернулася до суду за захистом свого права, повинна бути забезпечена можливість реалізувати вказані вище права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист визначає зміст права на доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії»).
Отже, необхідною умовою забезпечення доступу заявника у цій справі до правосуддя є надання судом оцінки доводам його заяви.
Згідно з вимогами вказаного законодавства України у разі якщо Державна міграційна служба України не змогла встановити особу заявника після проведення процедури ідентифікації, то встановлення такого факту проводиться у судовому порядку.
До місцевого загального суду подається заява про встановлення факту, що має юридичне значення, для видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України. Основними документами, які дозволяють особі звернутися до суду, мають бути свідоцтво про народження особи та рішення Державної міграційної служби України про неможливість встановити особу після проведення процедури 

ідентифікації.
У своїй заяві до суду заявник має вказати, який факт він просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують цей факт (показання свідків, біографічні дані заявника та будь-які документи, які надають можливість перевірити інформацію щодо його особи).
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 19 жовтня 2022 року у справі № 511/409/20.
Звертаючись до суду з даною заявою, ОСОБА_1 зазначав, що народився у с. Михайлівка Олександрівського району Кіровоградської області, постійно проживав на території України, навчався в школах-інтернатах, так як був позбавлений батьківського піклування, паспорт громадянина України не отримував, оскільки виховувався без батьків та не мав жодних документів.
У підтвердження заяви про встановлення особи, ОСОБА_1 надав копію свідоцтва про народження, витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, згідно якого заявнику було змінено прізвище та по батькові у зв`язку із визнанням батьківства з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_1 », довідки про навчання, дактилоскопічну картку ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також посилався на покази свідків, що допитувались судом першої інстанції.
Крім цього, під час розгляду справи апеляційним судом, представником заявника були надані: відповідь Департаменту інформатизації МВС України № 910А3 від 26 березня 2025 року, згідно якої за результатами ідентифікації дактилоскопічних даних ОСОБА_1 у функціональній підсистемі «Автоматизована дактилоскопічна ідентифікаційна система» єдиної інформаційної системи МВС України, встановлено їх повне співпадіння з дактилоскопічними даними ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (с.с.104); копія вироку Дніпровського районного суду міста Києва від 16 червня 2004 року про засудження ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродження Кіровоградської області, Олександрійського району с. Михайлівка, громадянина України, цигана; копія листа Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (представництво в Україні) від 3 лютого 2025 року у справі №788-23-1405465, який містить зображення особи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як особи з невизначеним громадянством (с.с.101).
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Частини 1 та 2 статті 294 ЦПК України передбачають, що під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.
Однак, суд першої інстанції свого обов`язку не виконав, не оцінив надані заявником докази, не сприяв заявнику у збиранні доказів та не вживав заходів для всебічного, об`єктивного та повного з`ясування обставин справи, не оцінив показів свідків, які підтвердили особу заявника.

Апеляційний суд зазначає, що заявник має право на встановлення його особи, оскільки ДМС України не змогла встановити особу заявника та відмовляє у видачі паспорта громадянина України, тому встановлення такого факту проводиться у судовому порядку.
Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_10 зазначила, що знає заявника 15 років як ОСОБА_1 , проживає з ним однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вони мають сина - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , обізнана про його судимість та відвідувала родичів заявника у Кіровоградській області у с. Михайлівка.
Свідок ОСОБА_13 підтвердила, що знає заявника, як ОСОБА_1 , понад 15 років, так як він є її вітчимом.
Дослідивши усі наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів вважає, що заявником надано достатньо доказів для встановлення в судовому порядку його особи, як ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у селі Михайлівка, Олександрівського району, Кіровоградської області, зображення якого знаходиться на листі Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (представництво в Україні) від 3 лютого 2025 року.
Схожі за змістом правові висновки у подібних правовідносинах містяться у постанові Верховного Суду 20 березня 2024 року у справі 760/10717/22.

Щодо встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 в неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року та факту перебування в неповнолітньому віці на вихованні у державному дитячому закладі України станом на 24 серпня 1991 року

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.
Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).
Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.
Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).
Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001 року, в редакції Указу Президента України № 588/2006 від 27 червня 2006 року, затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).
Пунктом 7 Порядку визначено, що встановлення належності до громадянства України стосується:
а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі: осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України;
б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті «а» цього пункту;
в) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України.
Пунктом 10 Порядку передбачено, що для встановлення відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону належності до громадянства України особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, подає:
а) заяву про встановлення належності до громадянства України;
б) копію свідоцтва про народження;
в) один із таких документів:
- довідку, що підтверджує факт постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;
- довідку, що підтверджує факт постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника, з якими особа в неповнолітньому віці постійно проживала, або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;
- документ, що підтверджує факт перебування особи в неповнолітньому віці на вихованні у державному дитячому закладі України за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року;
- копії паспортів батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника - громадян колишнього СРСР з відміткою про прописку, що підтверджує факт їх постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. У разі відсутності у батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про те, що за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року ця особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР і відповідно постійно проживала, проживала на території України (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);
- судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання 

особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;
- судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого законного представника, з яким особа в неповнолітньому віці постійно проживала на території України, або факту їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.
Отже, встановлення факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року особи в неповнолітньому віці та факт перебування особи у неповнолітньому віці на вихованні у державному дитячому закладі України станом на 24 серпня 1991 року є підставою для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 або 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України», і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення.
З наданих суду документів встановлено, що ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 14 грудня 1990 року по 31 серпня 1993 року навчався в Олександрійській загальноосвітній школі-інтернаті для дітей-сиріт і дітей, які залишилися без піклування батьків, та знаходився на повному державному утриманні.
Оскільки під час судового розгляду належними документами доведено, що ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є однією особою, колегія суддів вважає, що встановленню підлягає факт постійного проживання  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року та факт його перебування у неповнолітньому віці на вихованні у державному дитячому закладі України станом на 24 серпня 1991 року.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, не оцінив наданих доказів, неправильно застосував норми матеріального права, допустив порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви. 
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Михайлова Сергія Вікторовича задовольнити.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 червня 2024 року скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 задовольнити.
Встановити особу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Михайлівка Олександрійського району Кіровоградської області, зображення якого знаходиться на листі Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (представництво в Україні) від 3 лютого 2025 року.
Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , 

ІНФОРМАЦІЯ_1 , у неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року та факт його перебування у неповнолітньому віці на вихованні у державному дитячому закладі України станом на 24 серпня 1991 року.
Постанова набирає законної сили з моменту ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 3 квітня 2026 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук