ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 489/2799/24
провадження № 61-5340св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., 
Червинської М. Є.,

учасники справи:
позивачі (відповідачі за зустрічним позовом): ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - виконавчий комітет Миколаївської міської ради,
третя особа - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Космонавтів 88/90»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 грудня 2024 року у складі судді Коваленка І. В. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 25 березня 2025 року у складі колегії суддів: Царюк Л. М., Базовкіної Т. М., Яворської Ж. М., 

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2024 року  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до виконавчого комітету Миколаївської міської ради, третя особа - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Космонавтів 88/90» (далі - ОСББ «Космонавтів 88/90»), про визнання протиправним та скасування рішення, визнання права користування житловим приміщенням та зобов`язання змінити договір найму.

Позов мотивований тим, що позивачі з 24 вересня 2004 року перебувають на квартирному обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов, при виконавчому комітеті Миколаївської міської ради у загальній черзі складом 
з двох осіб та станом на 13 грудня 2023 року їх номер черги 2426.

ОСОБА_1 з 12 квітня 2024 року зареєстрована за соціальною адресою: 
АДРЕСА_1 без надання житлової площі.

ОСОБА_2 зареєстрований в гуртожитку за адресою: 
АДРЕСА_2 , де житлова площа йому ніколи не надавалася.

14 липня 2003 року між ЖЕУ-16 і ОСОБА_1 укладено договір оренди житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , що складається з двох кімнат житловою площею 29,6 кв. м, загальною площею 
42,8 кв. м, на строк до повернення з психоневрологічного інтернату основного квартиронаймача ОСОБА_3 , де вона проходила лікування.

Вказана квартира була в непридатному стані, занедбана та потребувала капітального ремонту.

У спірну квартиру ОСОБА_1 вселилася із своїм неповнолітнім на той час сином ОСОБА_2 , що мав інвалідність ІІІ групи з дитинства.

На теперішній час усі квартиронаймачі, у тому числі ОСОБА_3 , яка перебувала на лікуванні у Виноградівському психоневрологічному інтернаті Баштанського району, померли.

ОСОБА_1 в повній мірі виконала всі умови договору оренди, відремонтувала квартиру повністю. Утримує її в належному стані, регулярно сплачує за комунальні послуги та разом із сином відкрито і добросовісно користується квартирою. Іншого житла у власності вони не мають, як не мають іншого нерухомого майна, яке могли б продати та придбати житло.

ОСОБА_1 зверталася до відповідача з метою отримання ордера на вказане житло та для можливості зареєструвати місце проживання у ньому, але листом від 01 грудня 2023 року їй відмовлено з підстав відсутності права користування таким житлом.

Питання позивачки розглянуто комісією 06 грудня 2023 року та рекомендовано розподілити квартиру позивачці. Проте рішенням виконавчого комітету міської ради від 28 лютого 2024 року № 328 позивачці відмовлено 
в наданні вказаного житла та укладенні договору найму житлового приміщення.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 просили визнати протиправним і скасувати рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28 лютого 2024 року № 328 в частині відмови ОСОБА_1 
в наданні квартири АДРЕСА_4 ; визнати за ними право користування цією квартирою на умовах житлового найму та переважне право на її отримання; зобов`язати виконавчий комітет Миколаївської міської ради змінити договір найму цієї квартири шляхом заміни попереднього наймача квартири ОСОБА_3 на ОСОБА_1 та відкрити на її ім`я особовий рахунок на квартиру на сім`ю у складі двох осіб - ОСОБА_1 із сином ОСОБА_2 та видати ордер на вселення.

У травні 2024 року виконавчий комітет Миколаївської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - ОСББ 
«Космонавтів 88/90», про виселення без надання іншого житлового приміщення.

Зустрічний позов мотивований тим, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 незаконним шляхом зайняли спірну квартиру, порушивши норми житлового законодавства України та права виконавчого комітету Миколаївської міської ради.

За інформацією відділу обліку та розподілу житла Миколаївської міської ради від 18 квітня 2024 року № 8504/02.11-19/24-2, спірна квартира була надана ОСОБА_4 рішенням виконкому Миколаївської міської ради депутатів трудящих від 06 серпня 1974 року № 858 на склад сім`ї із трьох осіб (він, дружина ОСОБА_3 , син ОСОБА_5 ).

За наявною у відділі обліку та розподілу житла інформацією, виконком міської ради не надавав дозволу на зміну договору найму після смерті ОСОБА_6 .

Відповідно до листа Виноградівського психоневрологічного інтернату від 
16 листопада 2023 року № 275 ОСОБА_3 була зареєстрована та проживала в інтернаті з 2001 року і 18 липня 2018 року знята з утримання і виписана 
у зв`язку із смертю.

Інформації щодо місця реєстрації ОСОБА_5 згідно з витягом з реєстру територіальної громади міста Миколаєва немає.

ОСОБА_1 проживає у спірній квартирі з 2003 року на підставі договору, укладеного між нею і ЖЕК-16 на невизначений термін.

На обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при виконавчому комітеті Миколаївської міської ради ОСОБА_1 із складом сім`ї - дві особи (вона і син) перебуває з 24 вересня 2004 року, за адресою: 
АДРЕСА_2 . При цьому ОСОБА_1 уклала договір оренди спірної квартири 14 липня 2003 року, тобто до постановки на квартирний облік.

Згідно з актом перевірки житлових умов від 10 вересня 2004 року комісія перевірила житлові умови ОСОБА_1 та вказала, що вона із сином займає одну кімнату в гуртожитку на АДРЕСА_2 , житловою площею 14 кв. м, 
і дійшла висновку, що ОСОБА_1 потребує постановки на квартирний облік, як така, що не має житла. Хоча фактично ОСОБА_1 проживала 
у комунальній квартирі, про що зазначає у своєму позові.

Отже, станом на дату укладення договору оренди спірної квартири ОСОБА_1 на квартирному обліку не перебувала.

Також позивачі не надали доказів того, що спірна квартира була в непридатному для проживання стані. Але навіть якщо квартира дійсно була в такому стані, то вселитися у таку квартиру можливо було лише у визначеному законодавством порядку за рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради 
відповідно до статті 51 ЖК України.

Крім того, за інформацією відділу обліку та розподілу житла Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 до 14 липня 2003 року до виконавчого комітету Миколаївської міської ради з питанням укладення договору оренди на спірну квартиру не зверталась.

На дату укладення договору оренди спірна квартира фактично була вільна 
і могла бути розподілена між особами, які перебували на квартирному обліку, 
в порядку черговості, оскільки станом на 14 липня 2003 року ОСОБА_3 не була основним квартиронаймачем, а виконком міської ради дозволу на зміну договору найму після смерті ОСОБА_4 не надав.

Згідно з інформацією з державного реєстру за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на закінчений будівництвом об`єкт - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_5 , яке припинено 11 квітня 2024 року.

Посилаючись на викладене, виконавчий комітет Миколаївської міської ради просив виселити ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з квартири 
АДРЕСА_4 без надання іншого житлового приміщення.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 грудня 2024 року 
в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та зустрічного позову виконавчого комітету Миколаївської міської ради відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що вселення ОСОБА_1 із сином до спірної квартири відбулося з порушенням норм статті 58 ЖК України. Наявні у справі докази дають достатні підстави вважати, що позивачка із сином вселилися 
в спірну квартиру з порушенням законодавства України, оскільки ОСОБА_1 на момент вселення не перебувала на квартирному обліку, та не було рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради про надання її житла та ордера на вселення. Оспорюване рішення виконавчого комітету є правомірним. Оскільки позивачі вселилися до спірної квартири з порушенням встановленого законом порядку, то в суду немає підстав для визнання за позивачами права користування спірною квартирою на умовах житлового найму та переважного права на отримання квартири. Вимога первісних позивачів про визнання за ними права користування квартирою на умовах найму не відповідає статті 43 ЖК України. З огляду на встановлені обставини та наявні у справі докази не підлягає задоволенню позовна вимога і про зобов`язання відповідача змінити договір найму спірної квартири шляхом заміни попереднього наймача 
ОСОБА_3 на позивача ОСОБА_1 та відкрити на її ім`я особовий рахунок та видати ордер на вселення. ОСОБА_3 не була основним квартиронаймачем, 
а видача ордеру на вселення відповідно до статей 43, 58 ЖК України здійснюється на підставі рішення виконавчого комітету міської ради про надання житлового приміщення для проживання в порядку черговості. Тривале та постійне проживання позивачів у спірній квартирі, за відсутності реєстрації 
в ній, відсутності в них іншого житла для проживання та за фактичного ненадання їм житлового приміщення за адресами реєстрації, про що зазначено в позові, не може бути підставою для задоволення позову, оскільки вселення позивачів у спірну квартиру відбулося з порушенням встановленого законодавством порядку.

Враховуючи передбачені законом підстави для виселення особи, а також надаючи у цій справі оцінку тому, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві», тобто чи є таке втручання співрозмірним із переслідуваною законною метою, суд дійшов висновку, що виселення позивачів із спірної квартири без надання іншого житла, з урахуванням тривалості та постійного проживання позивачів 
у ній, відсутності в них іншого житла, буде порушенням прав позивачів, гарантованих статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), та не відповідатиме нагальній суспільній необхідності.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 25 березня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 грудня 2024 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився 
з висновками суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

21 квітня 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, 
у якій просить скасувати рішення Ленінського районного суду 
м. Миколаєва від 26 грудня 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 25 березня 2025 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити; в іншій частині оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди зробили неправильний висновок щодо законності вселення позивачів у спірну квартиру, а також щодо обізнаності позивачів щодо законності такого вселення, оскільки балансоутримувачем спірної квартири станом на 2001 рік був ЖЕУ-16, який мав право нею розпоряджатися. Заявник вказує, що суди не застосували переважне право орендарів на отримання вказаного майна. Заявник також вказує, що апеляційний суд зробив неправильні висновки щодо законності вимог позивача щодо отримання спірної квартири в порядку черговості, оскільки вважав, що 
в спірну квартиру позивач вселилася на постійній основі до постановлення її на облік громадян, що потребують поліпшення житлових умов. Суди не застосували норму міжнародного права для захисту прав позивачів, а саме, суд зазначив, але не застосував висновки Верховного Суду, зазначені у постанові від 27 серпня 2024 року у справі № 201/193/22, які кореспондуються 
з висновками Верховного Суду зробленими у постанові від 26 грудня 2024 року 
у справі № 466/10214/21. Суди не врахували, що квартирний облік, установлення черговості на одержання житлової площі, а також розподіл здійснюється під громадським контролем із додержанням гласності. Питання позивачів було розглянуто такою комісією та 06 лютого 2023 року рекомендовано розподілити вказану квартиру позивачу. Разом з тим, не зважаючи на рекомендації комісії, відповідач відмовив позивачам у наданні займаної ними квартири.

Аргументи інших учасників справи

15 травня 2025 року виконавчий комітет Миколаївської міської ради подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 грудня 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 25 березня 
2025 року - без змін.

Відзив мотивований тим, що позивачі фактично намагаються зобов`язати орган місцевого самоврядування змінити договір найму та визнати їх наймачами, видати ордер без дотримання вимог законодавства України. Суд чи інший орган не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі перебирати на себе функції суб`єктів владних повноважень. Звертає увагу на те, що ЖЕУ-16 не мало повноважень для надання спірної квартири у власність позивачам.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 02 травня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Інгульського районного суду м. Миколаєва.

26 травня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 грудня 2024 року та постанова Миколаївського апеляційного суду від 25 березня 2025 року в частині зустрічних позовних вимог виконавчого комітету Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - ОСББ «Космонавтів 88/90», про виселення без надання іншого житлового приміщення не оскаржуються, а тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції в цій частині в касаційному порядку не переглядаються.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені 
у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

Квартира АДРЕСА_4 належить до комунальної власності м. Миколаєва.

З інформаційного листа відділу обліку та розподілу житла від 18 квітня 
2024 року № 8504/02.11-19/24-2 відомо, що вказана квартира була надана ОСОБА_4 рішенням виконкому Миколаївської міської ради депутатів трудящих від 06 серпня 1974 року № 858 на склад сім`ї з трьох осіб (він, дружина ОСОБА_3 , син ОСОБА_5 ). 

Згідно з інформацією відділу державної РАЦС у м. Миколаєві від 08 листопада 2023 року № 23.19-37/1825 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . За наявною у відділі інформацією, виконком міської ради не надавав дозволу на зміну договору найму після смерті ОСОБА_4 .

Відповідно до листа Виноградівського психоневрологічного інтернату від 
16 листопада 2023 року № 275 ОСОБА_3 проживала в інтернаті з 2001 року 
і виписана у зв`язку із смертю ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За договором оренди житлового приміщення від 14 липня 2003 року, укладеного у простій письмовій формі між начальником ЖЕУ-16 ОСОБА_7 , як орендодавцем, і ОСОБА_1 , як орендарем, позивачі вселились у спірну квартиру до повернення основного наймача ОСОБА_3 з покладенням обов`язків регулярно сплачувати квартплату і комунальні послуги та провести ремонт в квартирі. Сторони погодили, що оплата за оренду житла орендарем не сплачується.

Відповідно до акта про проживання в квартирі від 08 квітня 2024 року, складеного в присутності сусідів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 
і засвідченого заступником голови правління ОСМД «Космонавтів 88/90», 
ОСОБА_1 із сином ОСОБА_2 у спірній квартирі проживає з 2001 року (понад 20 років) по теперішній час. На постійній основі сплачує комунальні послуги, заборгованості не має.

Відповідно до листа відділу обліку та розподілу житла Миколаївської міської ради від 30 квітня 2024 року № 10464/02.11-19/24-2 ОСОБА_1 до 14 липня 2003 року (дата укладення договору оренди житла) до виконавчого комітету Миколаївської міської ради з питання укладення договору оренди на квартиру 
АДРЕСА_4 не зверталася, а у відділі не ведеться облік чи реєстрація договорів оренди комунальних житлових приміщень.

Актом перевірки житлових умов заявника від 10 вересня 2004 року, встановлено, що ОСОБА_1 працює в ЖКП «Південь» на посаді бухгалтера та проживає в будинку АДРЕСА_2 разом із сином ОСОБА_2 з 22 травня 2001 року до 15 травня 2003 року. Згідно висновку комісії ОСОБА_1 має потребу в постановці на квартирний облік в загальну чергу, так як не має житла.

Рішенням виконавчого комітету міської ради від 24 вересня 2004 року № 1844 ОСОБА_1 взято на квартирний облік до загальної черги громадян, які потребують поліпшення житлових умов, за адресою: АДРЕСА_2 , складом 2 особи (вона та син). Номер черги 2 426.

Згідно архівного витягу з рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 22 лютого 2008 року № 460 ОСОБА_1 , складом із 2 осіб, було включено до списків громадян, які користуються правом першочергового отримання жилих приміщень. Проте рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 30 травня 2016 року № 495 її виключено із списку громадян, які користуються правом першочергового отримання жилих приміщень, на підставі пункту 27 Правил обліку громадян.

15 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернулася до виконавчого комітету Миколаївської міської ради із заявою про надання ордера на вселення в спірну квартиру, в чому їй було відмовлено, так як немає рішення про надання їй цього житлового приміщення, що підтверджується відповіддю виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 01 грудня 2023 року № Д-5146/ІНГ/3675.

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28 лютого 
2024 року № 328 відмовлено ОСОБА_1 в наданні квартири 
АДРЕСА_4 у зв`язку з відсутністю підстав, визначених у статті 43 ЖК України, пункту 38 Правил обліку громадян щодо надання житлових приміщень громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, в порядку черговості.

Питання щодо розподілення спірної квартири для ОСОБА_1 виносилося на розгляд громадської комісії з житлових питань та було позитивно розглянуто. Однак, враховуючи вимоги житлового законодавства, рішенням виконкому Миколаївської міської ради від 28 лютого 2024 року № 328 ОСОБА_1 відмовлено в надані квартири.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 04 квітня 2024 року позивачі зареєстрованого в державному реєстрі на праві власності нерухомого майна не мають.

Також з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 22 квітня 2024 року відомо, що за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на закінчений будівництвом об`єкт - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_5 , яке було припинено 
11 квітня 2024 року (реєстрація переходу права власності - повне відчуження).

На теперішній час ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебувають на квартирному обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, у загальній черзі. 
Номер черги 2 426.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 43 ЖК України громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.

Порядок визначення черговості надання громадянам жилих приміщень встановлюється цим Кодексом та іншими актами законодавства України.

З числа громадян, взятих на облік потребуючих поліпшення житлових умов, складаються списки осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень.

Черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття на облік (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень).

Законодавством України окремим категоріям громадян, які перебувають 
у загальній черзі, може бути надано перевагу в строках одержання жилих приміщень у межах календарного року взяття на облік.

Перелік громадян, які мають право на першочергове та позачергове отримання житлових приміщень, визначений статтями 45, 46 ЖК України.

Згідно зі статтею 46 ЖК України громадяни, які мають право на позачергове одержання жилих приміщень, включаються до окремого списку.

Доказів того, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 включені до списків осіб, які відповідно до статей 45, 46 ЖК України мають право на позачергове одержання жилого приміщення, в матеріалах справи немає.

Разом з тим,  ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебувають на квартирному обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов у загальній черзі за номером 2 426.

Порядок надання жилих приміщень громадянам, які перебувають на квартирному обліку, врегульовано Правилами обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджені постановою Ради Міністрів УРСР та Української республіканської ради професіональних союзів від 11 грудня 1984 року № 470 (далі - Правила 
№ 470).

Відповідно до підпункту 1 пункту 39 Правил № 470 жилі приміщення надаються в порядку загальної черги, за винятком осіб, що мають право першочергового отримання цих приміщень.

Підпунктом 3 пункту 38 Правил № 470 встановлено, що черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття осіб, які потребують поліпшення житлових умов, на облік (включенням до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень).

Отже, забезпечення житлом осіб можливе лише згідно з існуючою черговістю 
з урахуванням часу взяття на облік та у порядку, передбаченому законодавством.

Іншого порядку, ніж дата взяття на облік, у формуванні черговості забезпечення житлом осіб, в черговості одержання таких приміщень законодавством не встановлено.

Подібного за змістом висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 03 квітня 2020 року у справі № 344/8248/17-ц (провадження № 61-40928св18), від 
16 листопада 2020 року у справі № 344/16215/17 (провадження № 61-6434св19), від 22 квітня 2021 року у справі № 750/2087/19 (провадження № 61-19007св19).

Вирішуючи спір, суди на підставі належним чином оцінених доказів встановили, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не включені до окремого списку громадян, які мають право на позачергове одержання жилих приміщень, ордер на спірну квартиру не видавався, рішення органу місцевого самоврядування з цього приводу не приймалось, договір найму жилого приміщення не укладався, оскільки таких повноважень ЖЕУ-16 не має, а тому дійшли правильного висновку, що позивачі мають право на отримання житла на підставі статті 43 ЖК України, проте забезпечення позивачів житлом можливе лише згідно 
з існуючою черговістю з урахуванням часу взяття на облік та 
у порядку, передбаченому законодавством. Надання позивачам житла раніше, ніж його отримають особи, що перебувають на квартирному обліку перед ними 
у позачерговій черзі, суперечитиме нормам законодавства України щодо черговості надання житла.

Правильним також є висновок судів про те, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення частини другої статті 777 і частини другої статті 822 ЦК України, оскільки вказані норми передбачають наявність у сторін правовідносин, що випливають з договору найму, а, як встановлено судами, договір найму жилого приміщення між сторонами не укладався.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення 
в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так 
і у процесуальному сенсах, а доводи, наведені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених 
у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені судами, не суперечать висновкам Верховного Суду у справах, зазначених заявником 
у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції в оскаржуваних частинах, ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, 
у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення, ухвалені 
з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на їх законність не впливають.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 грудня 2024 року та постанови Миколаївського апеляційного суду від 25 березня 
2025 року в частині позовних вимог  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до виконавчого комітету Миколаївської міської ради, третя особа - ОСББ «Космонавтів 88/90», про визнання протиправним та скасування рішення, визнання права користування житловим приміщенням та зобов`язання змінити договір найму - без змін, оскільки підстав для їх скасування в цій частині немає.

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 грудня 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 25 березня 2025 року в частині позовних вимог  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до виконавчого комітету Миколаївської міської ради, третя особа - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Космонавтів 88/90», про визнання протиправним та скасування рішення, визнання права користування житловим приміщенням та зобов`язання змінити договір наймузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

Є. В. Коротенко

М. Є. Червинська