КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
вул. Солом`янська, 2-а, м. Київ, 03110
e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Унікальний номер справи № 757/19497/24-ц Апеляційне провадження № №22-ц/824/3409/2026	Головуючий у суді першої інстанції - Головко Ю.Г. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач Оніщук М.І.,
судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,
секретар Цалко Д.М.,
за участю: 
представника позивачки Ванжули Я.В., 
представника відповідача Хитрової Л.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Касьяненком Дмитром Леонідовичем, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 липня 2025 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк" про визнання недійсною додаткову угоду до кредитного договору, 

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», згідно з яким просила: визнати недійсною додаткову угоду № 1 від 11.11.2013 до Кредитного договору № PLL0GA00000117 від 23.05.2007 з підстав недотримання вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України.
Позовні вимоги обгрунтовано тим, відповідно до укладеного договору №PLL0GA00000117 від 23.05.2007 вона отримала кредит у розмірі 16500,00 доларів США, який повністю виплатила в 2012 році за рахунок добровільно проданого нею нерухомого майна. 
Також, позивачка посилається на те, що лише 30.06.2023 у відділенні вона довідалась, що 11.11.2013 посадовими особами АТ КБ «ПриватБанк» без її відома та згоди було укладено Додаткову угоду № 1 до Кредитного договору № PLL0GA00000117 від 23.05.2007, яку вона не підписувала.
Таким чином, враховуючи відсутність у позивачки волевиявлення на укладення оспорюваної Додаткової угоди № 1 від 11.11.2013, в силу ст.ст. 203- 215 ЦК України вказану додаткову угоду слід визнати недійсною.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09.07.2025 у задоволенні позову відмовлено (а.с. 203-206).
В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було проігноровано Висновок експерта № 36/24 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи, відповідно до якого встановлено, що досліджувані підписи від імені " ОСОБА_1 " у Додатковій угоді № 11.11.2013 до Кредитного договору № PLL0GA00000117 від 23.05.2007 ймовірно виконані не самою ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням її підпису.
При цьому, на думку апелянта, судом першої інстанції не взято до уваги, що відповідачем не було надано жодних належних, достатніх та допустимих доказів для спростування висновків, зроблених експертом за результатами судової почеркознавчої експертизи щодо можливого підроблення підписів апелянта на оскаржуваній угоді.
Крім того, оскільки за результатами проведеного експертного дослідження було встановлено можливе виконання підписів з наслідуванням оригіналу, тобто підробку підпису апелянта на оскаржуваній додатковій угоді, то оцінка відомостей, які містяться у виписках по рахунку № НОМЕР_1 мала б бути більш критичною та підлягала ретельнішій перевірці, зокрема шляхом надання додаткових доказів, які б підтверджували, що саме апелянтом здійснювалися такі платежі.
Також, вказує, що судом першої інстанції під час дослідження доказів у справі не було взято до уваги та не було надано належній оцінці суттєвій відмінності підписів, які робила самостійно апелянт на кредитному договорі та у паспорті громадянина України, та підпису, який було зроблено від імені апелянта невідомою особою на оскаржуваній додатковій угоді (т. 2, а.с. 1-6).
Представник позивачки у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.
Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечував та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, які з`явилися у судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивачкою та відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» 23.05.2007 було укладено кредитний договір №PLL0GA00000117, згідно якого ПАТ КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 16500,00 доларів США.
Заочним рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 18.02.2013 у справі №1618/4819/12 позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на будинок задоволено частково.
В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №PLL0GA00000117 від 23.05.2007 в розмірі 340585 грн. 76 коп., що виникла станом на 12.10.2012, звернуто стягнення згідно іпотечного договору №PLL0GA00000117 від 23.05.2007 на житловий будинок загальною площею 78,40 кв.м., житловою площею 38,40 кв.м., вартістю - 116000 грн., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі - продажу будь - яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з правом здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. В іншій частині позовних відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 3405 грн. 85 коп. судового збору.
Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 21.09.2017 заочне рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 18.02.2013 у вищевказаній справі №1618/4819/12 змінено в частині визначення розміру заборгованості за кредитним договором №PLL0GA00000117 від 23.05.2007 року з 340585 грн. 76 коп. до 276175 грн. 82 коп., а також у частині стягнення судових витрат з 3405 грн. 85 коп. до 1982,48 грн. В іншій частині заочне рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 18.02.2013 залишено без змін.
15.05.2015 Бориспільським міськрайонним судом Київської області у справі № 359/1864/15 позовні вимоги Банку до ОСОБА_1 про стягнення боргу за Кредитним договором № PLL0GA00000117 від 23.05.2007 року в сумі 59806,58 доларів США задоволено повністю.
Крім того, рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 21.09.2017 визначено заборгованість ОСОБА_1 перед Акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк» за кредитним договором №PLL0GA00000117.
Також судом встановлено, що між ОСОБА_1 та АТ «Комерційний банк «ПриватБанк» укладено Додаткову угоду № 1 від 11.11.2013 до Кредитного договору № PLL0GA00000117 від 23.05.2007, за умовами якої суму заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї Додаткової угоди зменшено на 32860,28 доларів США, а саме: відсотки у розмірі 10430,68 доларів США, комісія у розмірі 2042,31 доларів США пеня у розмірі 20387,19 доларів США.
При цьому, вказаною додатковою угодою викладено п. 7.1 договору в наступній редакції: «…. Щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 579,22 доларів для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. Додаток 1 (Графік погашення кредиту) викласти в новій редакції, який є невід`ємною частиною цієї додаткової угоди.»
Згідно з п. 4 додаткової угоди погашення заборгованості позичальника за договором здійснюється згідно Графіку погашення кредиту (Додатку № 1 до цієї Додаткової угоди).
Так, частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У відповідності до ч. ст. 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів віднесено, в тому числі, визнання правочину недійсним.
Згідно з вимогами ст.ст. 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.
У свою чергу, згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
При цьому, у частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Звертаючись з позовом до суду, позивачка, як на підставу для його задоволення, посилалася на те, що будь-яких додаткових угод до Кредитного договору № PLL0GA00000117 від 23.05.2007, у тому числі додаткової угоди № 1 від 11.11.2013, вона не підписувала, а свої зобов`язання за кредитним договором вона виконала ще у 2012 році.
Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачкою не було надано жодним належних та допустимих доказів на підтвердження вищенаведених обставин, наведених нею в обґрунтування заявлених позовних вимог. 
Натомість, з наявної у матеріалах справи виписки по рахунку № НОМЕР_1 вбачається, що після укладення Додаткової угоди № 1 позивачкою у 2013 та 2014 роках вносились платежі у розмірі, визначеному Графіком погашення, що є додатком до оспорюваної Додаткової угоди.
У свою чергу, відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 29.07.2020 по справі № 753/10779/16-ц: під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі повна або часткова оплата товарів (робіт, послуг), їх приймання для використання, реалізація інших прав та обов`язків відповідно до укладеного правочину.
При цьому, як роз`яснив Верховний Суд у своїй постанові від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, принцип добросовісності, який лежить в основі доктрини venire contra factum proprium, є стандартом чесної та відкритої поведінки. Це означає повагу до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сама доктрина venire contra factum proprium базується на римській максимі non concedit venire contra factum proprium - «не можна діяти всупереч своїй попередній поведінці». 
Таким чином, добросовісності та чесній діловій практиці суперечать дії, що не відповідають попереднім заявам або поведінці, якщо інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Отже, виходячи з вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що пред`явлення позивачкою позову про визнання недійсною додаткової угоди до кредитного договору суперечить її попередній поведінці (внесення платежів за новим графіком, передбаченим цією додатковою угодою), є недобросовісним та таким, що може бути розцінено як намагання уникнути відповідальності за своїми зобов`язаннями.
Посилання апелянта на те, що виписка по рахунку не є належним та достатнім доказом, який би підтверджував виконання нею умов додаткової угоди до кредитного договору, а отже при ухваленні оскаржуваного рішення оцінка наведених у виписці відомостей мала б бути більш критичною, колегія суддів вважає безпідставними, адже виписки по рахунках/карткам є належними та допустимими доказами щодо надання Банком кредитних коштів Клієнту, отримання і використання таких коштів Клієнтом, нарахування Банком відсотків, комісії, пені, а також часткове погашення позичальником заборгованості за кредитним договором.
Також, слід зауважити, що позивачкою на спростування відомостей у вказаній виписці не було надано жодних контррозрахунків, альтернативних виписок чи доказів, які б підтверджували, що платежі здійснювалися за іншим графіком або не здійснювалися взагалі.
Щодо посилань апелянта на те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги Висновок експерта № 36/24 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи, відповідно до якого встановлено, що досліджувані підписи від імені " ОСОБА_1 " у Додатковій угоді № 11.11.2013 до Кредитного договору № PLL0GA00000117 від 23.05.2007 ймовірно виконані не самою ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням її підпису, слід зазначити, що відповідно до ст. 110 ЦПК України  висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.
Отже, з урахуванням встановлених обставин справи, при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги вищенаведений висновок судової почеркознавчої експертизи, адже іншими доказами в їх сукупності підтверджується факт обізнаності та згоди (волевиявлення) позивачки щодо взяття на себе зобов`язань за оспорюваною додатковою угодою, яка існувала на час вирішення вимог банку до позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Більш того, вказаний висновок експерта щодо здійснення підпису на додатковій угоди не позивачкою, а іншою особою, є ймовірним, а отже, за відсутністю інших належних та допустимих доказів, не може достовірно підтверджувати вказані обставини.
Посилання апелянта на суттєву відмінність підписів, які вона самостійно робила на кредитному договорі та у паспорті громадянина України, та підпису, який було зроблено від імені апелянта невідомою особою на оскаржуваній додатковій угоді, є суб`єктивним тлумаченням позивачки візуальних особливостей підписів та не є доказом на підтвердження позовних вимог у розумінні положень ЦПК України.
З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення не ґрунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обґрунтованість ухваленого судом рішення.
Крім цього, наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із його поясненнями на обґрунтування позовних вимог, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав ґрунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.
Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.
Також слід зазначити, що у зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені позивачкою судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Касьяненком Дмитром Леонідовичем, - залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 липня 2025 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк" про визнання недійсною додаткову угоду до кредитного договору - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 07 квітня 2026 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва 

О.В. Кафідова