Дата документу 03.03.2026	Справа № 554/5906/23	
 	Провадження № 2/554/1796/2026	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2026 року м. Полтава

Шевченківський районний суд м. Полтави у складі:
головуючий суддя: Сініцин Е.М., 
при секретарі: Кувіті М.М., 
розглянувши в відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості, –

В С Т А Н О В И В :

Позивач Державна іпотечна установа звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 13 грудня 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Банк «Фінанси і Кредит» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №256-КТ. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, а саме надав позичальнику кредит у розмірі 150 000,00 гривень, що підтверджується заявою на отримання кредиту видачу від 13 грудня 2006 року, квитанцією від 13.12.2006 року №212590.
В забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 13 грудня 2006 року між банком, позичальником та ОСОБА_2 (далі – Відповідач-2) був укладений договір поруки № 256-КТ.
Крім того, в забезпечення виконання зобов`язань Позичальника за кредитним договором, на виконання п. 5.1. кредитного договору, 13 грудня 2006 року між банком та Відповідачем-1 були укладені наступні іпотечні договори: № 256/1-КТ, предметом якого є будинок під номером АДРЕСА_1 , загальною площею 73,3 кв.м. і житловою площею 37,8 кв.м. з надвірними господарсько-побутовими будівлями та спорудами; № 256/2-КТ, предметом якого є земельна ділянка площею 430 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 .
11 лютого 2015 року між ПАТ «Банк «Фінанси і Кредит» та Державною іпотечною установою (далі – ДІУ, Установа, Новий кредитор), з метою реалізації порядку звернення стягнення на майнові права відповідно до договору застави майнових прав № 17/4-З від 11.02.2015 року, що укладений з метою забезпечення зобов`язань первісного кредитора за кредитним договором № 17/4 від 11.02.2015, укладено Договір про відступлення прав вимоги № 17/4-В (далі – договір відступлення) нотаріально посвідчений 11.02.2015 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим № 616.
17.09.2015 року Постановою Правління Національного банку України № 612 Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси і Кредит» було віднесено до категорії неплатоспроможних, що призвело до запровадження виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб процедури виведення банку з ринку шляхом введення тимчасової адміністрації до банку.
Таким чином, згідно п. 2.1. Договору відступлення, вказана вище обставина призвела до набрання 17 вересня 2015 року чинності Договору відступлення в частині відступлення Банком та набуття Позивачем всіх прав вимоги за Кредитним договором, Іпотечним договором та Договором поруки.
Пункт 2.2. Договору відступлення передбачає, що Первісний кредитор погоджується, що у відносинах з третіми особами (позичальниками), які стосуються цього Договору, достатнім, беззаперечним та безумовним доказом переходу Прав вимоги до Нового кредитора може бути один або декілька наступних документів, зокрема: Копія вимоги про відступлення на користь Нового кредитора Прав вимоги.
У зв`язку з цим, 31.10.2015 року Державною іпотечною установою на адресу ОСОБА_1 було відправлено повідомлення № 5376/11/3 від 31.10.2016 року, про те, що з 17.09.2015 року, Державна іпотечна установа є єдиним кредитором Позичальника, відповідно до умов Кредитного договору та Договору про відступлення прав вимоги № 17/4-В від 11.02.2015 року, та застереження від оплати будь-яких коштів в погашення боргу на рахунки первісного кредитора.
Станом на момент відступлення права вимоги Державній іпотечній установі, за Договором відступлення, у відповідності з Довідкою про залишки заборгованості по іпотечним кредитам, що були надані в забезпечення Державній іпотечній установі, за Договором відступлення, у відповідності з Довідкою про залишки заборгованості по іпотечним кредитам, що були надані в забезпечення Державній іпотечній установі згідно Договору застави майнових прав № 17/4 від 11.02.2015 року, станом 17.09.2015 р., залишок основних зобов`язань боржника ( ОСОБА_1 ) складав: 95 227,02 гривень.
Окремо, Державна іпотечна установа, зауважує, що Відповідачами не здійснювалося погашення заборгованості за Кредитним договором на користь первинного кредитора, так, як вбачається з Довідки про залишки кредитної заборгованості по договорам що були відступлені Державній іпотечній установі згідно Договору відступлення № 17/4-В від 11.02.2015 року, виданої уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» Міхно С.С., станом на 30 квітня 2020 року розмір заборгованості ОСОБА_1 за Кредитним договором становить 95 227, 02 грн.
Зауважують, що зобов`язання по поверненню кредитних ресурсів та сплати процентів за його користування, Позичальником не здійснювалися, з моменту відступлення права вимоги, ані на користь Первинного кредитора, ані на користь Державної іпотечної установи, що призвело до утворення заборгованості в розмірі – 196 545,96 гривень, яка підтверджується Розрахунком заборгованості за Кредитним договором № 256-КТ від 13.12.2006 р. позичальника ОСОБА_1 за № 231/32/28 від 25.01.2023 року та складається: з суми основного боргу, в розмірі – 95 227,02 грн., прострочених відсотків за користування кредитом (за період з 17.09.2015 р. по 20.10.2022 р.) в сумі – 101 318,94 грн. 
На підставі вищевикладеного, просять стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за кредитним договором № 256-КТ від 13 грудня 2006 року в сумі 196 545,96 гривень, з яких: 95 227,02 грн. заборгованість по сумі основного боргу, 101 318,94 грн. – прострочена заборгованість по відсотках за користування кредитом, а також судові витрати в розмірі 2 948,19 гривень. 
Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 21 грудня 2023 року провадження у цивільній справі за вказаним позовом – закрито, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 26 червня 2024 року ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 21 грудня 2023 року скасовано, справу повернуто до Октябрського районного суду м. Полтави для продовження розгляду.
Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 23 липня 2024 року цивільну справу за вказаним позовом прийнято до свого провадження, постановлено проводити у порядку загального позовного провадження зі стадії розгляду справи по суті.
В судових засіданнях представник позивача – Петровська І.Ю., що діє в інтересах Державної іпотечної установи, підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просила їх задовольнити та пояснила, що Постановою Полтавського апеляційного суду від 17.11.2021 року у цивільній справі № 554/5692/19 було відмовлено у задоволення позову Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості на підставі того, що ними не було виконаний досудовий порядок, оскільки вони не надіслали Вимогу про дострокове повернення кредитних коштів, але 02.11.2022 року були виконані вказівки Апеляційного суду м. Полтави, тому повторно звернулися до суду. Відносно різних сум процентів зазначених в Розрахунку заборгованості за однаковою кількістю днів, повідомила, що нарахування відбувається з урахуванням кількості днів у році – 365 чи 366, тому суми вказані в Розрахунку є правильними. Що стосується надісланої на адресу боржників Вимоги про дострокове повернення кредитних коштів від 02.11.2022 року, в якій зазначений 10 (десятиденний) строк для погашення заборгованості, замість шістдесяти календарних днів, то пояснює зазначене як описку. Також зазначила, що відсутні підстави для застосування строку позовної давності, хоча боржник перестав платити в 2015 році, але строк дії договору не закінчився. Вони вважають, що відповідачами по справі є ОСОБА_1 , який укладав кредитний договір, а також ОСОБА_2 , яка підписала договір поруки. Державна Іпотечна Установа набула право грошової вимоги від ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у розмірі 95 227,02 гривень, чи є розмір заборгованості сумою основного боргу чи вже з урахуванням відсотків, вказати не може, але з дати переходу прав вимоги заборгованість не змінювалася. Просила позов задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_3 – адвокат Дігтярь Л.А. в судових засіданнях проти задоволення позову заперечувала та пояснила, що доказів існування заборгованості позивачем не надано, вказаний позивачем розмір заборгованості – 95 227,02 гривень не може визнаватись таким, оскільки позивачем не доведено, що це розмір заборгованості за основним боргом або з урахуванням відсотків. Квитанціями про сплату заборгованості на суму 229 616,24 грн. спростовуються розмір суми основного боргу за Кредитним договором № 256-KT від 13.12.2006 року, відповідно, невірно нарахована і сума відсотків. Позивачем не зазначений час виникнення заборгованості. Вимога про дострокове повернення кредитних коштів від 02.11.2022 року де зазначений строк 10 (десять) банківських днів, є незаконною, оскільки порушує Закони України «Про споживче кредитування» та «Про захист прав споживачів» де вказано – шістдесят календарних днів з одержання повідомлення. А також, зазначає, що моментом виникнення обов`язку достроково повернути кредитні кошти є одержання такої Вимоги боржниками, а не дата її направлення. Зазначає, що ОСОБА_4 не було отримана Вимога і доказів позивачем не надано. ОСОБА_1 сплатив останній платіж у 2015 році, тому вимоги до поручителя ОСОБА_2 не можуть бути пред`явлені. Вважає позов необґрунтованим і безпідставним. Але на всяк випадок заявляє клопотання про застосування строків позовної давності, оскільки заборгованість на думку позивача виникла 17.09.2015 року, а з даним позовом звернулися лише 04.07.2023 року. Просила в позові відмовити у повному обсязі.
Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст.76 ЦПК України: Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно до статей 77 – 79 ЦПК України: Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення; Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень; Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування; Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом; Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування; Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. 
У відповідності до п.2.1. кредитного договору № 256-КТ від 13 грудня 2006 року укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю Банк «Фінанси і Кредит» та ОСОБА_1 , банк надає позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 150 000,00 грн. з оплатою по процентній ставці 15 процентів річних. Пунктом 2.2. даного договору встановлено, що для обліку наданих кредитних ресурсів банк відкриває позичальнику позичковий рахунок.
Згідно п. 3.1. кредитного договору видача кредитних ресурсів за цим договором проводиться на підставі письмової заяви позичальника за погодженням з банком. Пунктом 3.2. кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором, до 12 грудня 2026 року. Погашення проводиться шляхом зарахування відповідної суми на позичковий рахунок.
Позичальник зобов`язується щомісяця, в термін до 10 числа кожного місяця, здійснювати погашення позичкової заборгованості за виданими кредитними ресурсами у розмірі 625,00 грн., згідно графіка зниження розміру заборгованості (додаток №1 до цього кредитного договору).
Відповідно до п. 4.3. кредитного договору позичальник сплачує проценти за користування кредитними ресурсами щомісяця, у термін до 10 числа кожного місяця, згідно графіка зниження розміру заборгованості (додаток №1 до кредитного договору). У строк до 10 числа кожного місяця сплачуються проценти, нараховані за попередній календарний місяць. Проценти сплачуються шляхом зарахування відповідної суми на рахунок процентів № НОМЕР_1 .
У забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 13 грудня 2006 року між банком, позичальником та ОСОБА_2 укладений договір поруки № 256-КТ та іпотечні договори: №256/1-КТ, предметом я кого є будинок АДРЕСА_2 ; № 256/2-КТ, предметом якого є земельна ділянка площею 430 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 .
11 лютого 2015 року між банківською установою та позивачем був укладений договір відступлення права вимоги № 17/4-В, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрований в реєстрі за №616.
Позивачем до позовної заяви в якості доказу надано Розрахунок заборгованості за кредитом ОСОБА_5 (договір про іпотечний кредит № 256-КТ від 13.12.2006 р.) станом на 10.10.2022 року та Розрахунок основної суми боргу та процентів станом на 20.10.2022 року.
Суд вважає, що надані позивачем Розрахунки не можуть визнаватися належними та допустимими доказами, оскільки вони складені позивачем, а не ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», який внаслідок переходу прав вимоги повинен був передати всю документацію в тому числі і Розрахунок заборгованості по клієнту ОСОБА_1 , за Кредитним договором № 256-КТ від 13 грудня 2006 року.
Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Крім того, Кредитний договір №256-КТ від 13.12.2006 року укладався між Товариством з обмеженою відповідальністю Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 , а не між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», який уклав Договір відступлення прав вимоги з Державною Іпотечною установою.
Суд погоджується з позицією відповідача, що у результаті аналізу розрахунку, не зрозуміло за який період часу утворилася вказана заборгованість, чи є ця сума заборгованості за основним боргом чи разом з відсотками. 
Суд не може визнати надані відповідачем Квитанції про сплату заборгованості на суму 229 616,24 грн. належними та допустимими доказами, оскільки позивачем не доведено розмір заборгованості, з якого б вбачалося зарахування чи не зарахування вказаних в Квитанціях сум.
Позов подано до суду 25 червня 2019 року, тобто після набрання чинності 10 червня 2017 року Закону України «Про споживче кредитування» та після внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів».
Відповідно до ч.2 ст. 627 ЦК України, у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина 3 статті 1054 ЦК України). 
Споживач – це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконання обов`язків найманого працівника (п.22 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Споживчий кредит – це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (п.23 ч.1 зазначеної статті у відповідній редакції).
Регулювання правовідносин банку із споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалось з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить – Закон України «Про захист прав споживачів».
У даному випадку кредитування здійснювалось на споживчі потреби, а тому до встановлених правовідносин застосовується законодавство щодо захисту прав споживачів (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі №6-223цс16).
Згідно п.3.4. кредитного договору у випадку вимоги банку про дострокове повернення кредитних ресурсів та сплату процентів позичальник зобов`язаний здійснити повне погашення заборгованості протягом 10 банківських днів з моменту отримання вимоги банку. Цей пункт договору значно звужує та погіршує права споживача, ніж норми Законів України «Про споживче кредитування», «Про захист прав споживачів».
Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше – на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою та за споживчим кредитом на придбання житла – шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (ч.10 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» зі змінами, передбаченими Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо регулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року).
Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
В правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц, частина 10 статті 11 «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язків досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.
Додані до позову вимоги про дострокове повернення кредитних коштів від 02.11.2022 року містять вимогу про сплату боргу та процентів на підставі п. 3.4. кредитного договору протягом 10 банківських днів з моменту отримання банку, а отже вказаний у вимогах строк не відповідає передбаченому строку – шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця.
Більш того, в п.3.4 Кредитного договору встановлено «з моменту отримання вимоги», а не з моменту надіслання вимоги.
Позивачем не надано доказів отримання відповідачами вказаних вимог.
Суд вважає, оскільки ОСОБА_1 сплатив останній платіж у 2015 році, як про це зазначає позивач, то ОСОБА_2 не може бути належним відповідачем по справі, внаслідок узгоджених сторонами умов при укладанні Договору поруки від 13.12.2026 року №256-КТ, де в пункті 5.1 закріплено – «Порука також припиняється, якщо Кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов`язання за Кредитним договором не заявив вимоги до поручителя».
Оскільки позов розглянутий по суті, то суд не розглядає клопотання відповідачів про застосування строків позовної давності. 
У зв`язку з вищевикладеним, суд прийшов до висновку, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, на підтвердження своїх позовних вимог, тому у задоволенні позову слід відмовити.
Питання про розподіл судових витрат по справі суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України.
Оскільки в позові відмовлено, то судові витрати не відшкодовуються. 
Керуючись ст.ст. 2, 4, 12,13, 76-79, 81, 89, 141,263-265,268 ЦПК України, суд –

В И Р І Ш И В :

В позові Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості, – відмовити. 
Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Сторони у справі:
Позивач – Державна іпотечна установа, код ЄДРПОУ - 33304730, адреса: 01133, м. Київ, б-р. Лесі Українки, буд. 34; 
Відповідач – ОСОБА_1 , РНОКПП – НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 .
Відповідач – ОСОБА_6 , РНОКПП – НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_4 .
Повний текст судового рішення виготовлено 13 березня 2026 року.

Суддя: Е.М. Сініцин.