ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/7394/24  Номер провадження 22-ц/814/509/26	Головуючий у 1-й інстанції Самсонова О. А.  Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 лютого 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді Одринської Т.В.,
суддів Панченка О.О., Пікуля В.П.,
за участю секретаря Сальної Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 липня 2025 року,
В С Т А Н О В И В :
У жовтні 2024 року позивачі звернулись до місцевого суду із вказаним позовом, у якому просили стягнути з Акціонерного товариства "Українська Залізниця" їх на користь по 200 000 гривень в якості відшкодування моральної шкоди завданої смертю ОСОБА_3 .
Позовна заява обґрунтована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Полтава, вулиця Шведська Могила, 26 електровоз ЧС4-052 під керуванням машиніста ОСОБА_4 скоїв наїзд на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який від отриманих травм помер.
Внаслідок його смерті дружині та дочці було спричинено моральну шкоду.
Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16 липня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 80 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю ОСОБА_3 .
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 80 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю ОСОБА_3 .
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 1600,00 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що смерть ОСОБА_3 сталася внаслідок його грубої необережності, а саме порушення Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, тому позивачам завдано моральну шкоду.
Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржило АТ «Українська залізниця», посилаючись на його незаконність та необгрунтованість просило скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
Апеляційну скаргу обгрунтовано тим, що постановою слідчого ВРЗСТ СВ Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області від 07.02.2023 кримінальне провадження № 12022170420002822 закрито в зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України.
У постанові зазначено, що причиною залізно-транспортної пригоди є порушення потерпілим ОСОБА_3 п. 2.5, 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, які перебувають у прямому причинному зв`язку з наслідками, у вигляді заподіяння смерті самому же ОСОБА_3 . Вини залізниці в транспортній події не вбачається.
У ході досудового розслідування встановлено, що порушення працівниками залізничного транспорту правил безпеки руху або експлуатації транспорту не було, відповідно дії локомотивної бригади були правомірними, ними невідкладно було застосоване екстрене гальмування після того, як було помічено невідому особу.
Вказано, що внаслідок дій загиблого, локомотивною бригадою було застосовано екстрене гальмування поїзду, внаслідок чого було заблоковано на значний проміжок часу рух залізничного транспорту, що спричинило збитки залізниці.
Зазначено, що позивачами в обґрунтування ступеня понесених фізичних, душевних чи психічних страждань не надано жодних доказів. В матеріалах справи не міститься жодних доказів підтвердження моральних страждань позивачів, порушенням укладу життя та соціальних зв`язків, порушення їх нормальної життєдіяльності.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлені строки не надходив. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є дружиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , виданим 21 липня 1967 року Полтавським міським бюро ЗАГС (а.с.20).
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Вказана обставина підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_5 серії НОМЕР_2 , виданим 20.08.1981 року Київським районним відділом ЗАГС м. Полтави та Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 18.07.2023 №00040581051, яким підтверджується зміна її прізвища з ОСОБА_6 на ОСОБА_7 (а.с. 9, 19).
Встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис № 1486 від 27.12.2022.
Зазначена обставина підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 27 грудня 2022 року (а.с. 18).
Причиною смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до висновку експерта №951 (951-а) від 26.01.2023 (27.01.2023) є тяжкі тілесні ушкодження, що призвели до смерті потерпілого, які утворилися незадовго до настання смерті від дії тупих предметів якими могли бути частини рухомого залізно-дорожнього потягу.
Дослідженими в справі доказами встановлено, що досудовим розслідуванням в кримінальному провадженні №12022170420002822 від 26.12.2022, яке було внесено до ЄРДР за ч.3 ст.276 КК України за фактом події, до відбулася 26.12.2022, встановлено, що 26.12.2022 близько 12:15 год. на 326 км 8 пк поблизу залізничної платформи «Яківці у м. Полтава, електровоз ЧС4-052, за маршрутом №400-304 «Полтава-Київська-Полтава-Південна» під керуванням машиніста ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який переходив через залізничні колії зліва направо відносно напрямку руху електровозу. У результаті наїзду пішоходу ОСОБА_3 спричинено тілесні ушкодження від яких він загинув на місці.
Органом досудового розслідування встановлено, що причиною залізно-транспортної пригоди є порушення потерпілим ОСОБА_3 п.2.5, 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 22.11.2007 №1059 та зареєстрованих Міністерством юстиції України 24.03.1998 №193/2633, які перебувають у прямому причинному зв`язку з наслідками, у вигляді заподіяння смерті самому же ОСОБА_3 . Вини залізниці в транспортній події не вбачається.
Встановлено, що електровоз ЧС4-052 перебуває на балансі виробничого підрозділу «Локомотивне депо Київ-Пасажирський» регіональної філії» Південно-Західна залізниця АТ «Укрзалізниця». ОСОБА_4 за повідомленням АТ «Укрзалізниця» від 26.09.2024 працює у виробничому підрозділі «Локомотивне депо Київ-Пасажирський» регіональної філії» Південно-Західна залізниця АТ «Укрзалізниця» на посаді машиніста електропоїзда з 18.11.2020, підтверджено листом АТ «Укрзалізниця» від 26.09.2024 №ЦЦУП-12/1440 (а.с. 10).
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що смерть ОСОБА_3 завдана джерелом підвищеної небезпеки,що призвело до завдання моральної шкоди позивачам.
При цьому визначаючи розмір оральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що смерть ОСОБА_3 сталася внаслідок його грубої необережності, а саме - порушення Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України.
Колегія суддів погоджується з такими висновками першої інстанції, виходячи з наступного.
За змістом статті 1167 ЦК України, якщо моральну шкоду завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, така моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Згідно із частинами першою, другою та п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням і зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Таким чином, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим) такої особи, а також особам, які проживали з нею однією сім`єю, особою, яка на відповідній правовій підставі володіє об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку незалежно від вини такої особи.
Статтею 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17 червня 2020 року у справі № 439/1213/18 (провадження № 61-8734 св 19), від 05 серпня 2020 року у справі № 439/1218/18 (провадження № 61-11853 св 18).
У частині другій статті 1193 ЦК України визначено, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.
Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.
Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції при визначенні розміру шкоди врахував ступінь вини загиблого ОСОБА_3 .
Колегія суддів приходить до висновку, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, задовольняючи шкоду частково, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про покладення на відповідача, як власника джерела підвищеної небезпеки обов`язку відшкодувати позивачам моральну шкоду, завдану смертю ОСОБА_3 , факт заподіяння моральної шкоди позивачам у зв`язку з передчасною втратою близької людини підтверджений, позивачі переживає душевні та психологічні страждання, що тягне за собою порушення їх нормальних життєвих зв`язків та докладання з її боку додаткових зусиль для організації свого життя. 
При цьому, суд при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди врахував усі обставини справи в їх сукупності, зокрема, що нещасний випадок із ОСОБА_3 стався, в тому числі, внаслідок особистої грубої необережності самого потерпілого, та дійшов висновку про часткове задоволення позову.
Колегія суддів відхиляє посилання в апеляційній скарзі на те, що порушення працівниками залізничного транспорту правил безпеки руху або експлуатації транспорту не було, оскільки місцевим судом правильно покладено на відповідача, як власника джерела підвищеної небезпеки обов`язку відшкодувати позивачам моральну шкоду, завдану смертю потерпілого.
За встановлених у цій справі фактичних обставин та з урахуванням поданих у справу доказів, слід виходити з того, що відповідачем не доведено, що смерть потерпілого сталася внаслідок його умислу або непереборної сили, тому відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки не виключається.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивачами в обґрунтування ступеня понесених фізичних, душевних чи психічних страждань не надано жодних доказів та відсутні підтвердження порушення укладу життя та соціальних зв`язків позивачів, моральних страждань та порушення їх нормальної життєдіяльності, колегія суддів зазначає. 
На переконання апеляційного суду при визначенні розміру моральної шкоди суд першої інстанції в повній мірі керувався засадами добросовісності, справедливості та розумності (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України), що входять до змісту принципу верховенства права, взяв до уваги поведінку самого потерпілого, безвинну відповідальність заподіювача шкоди (відповідача), раптовість та глибину моральних страждань позивачів, які втратили чоловіка та батька, визначив адекватний розмір компенсації.
Місцевий суд правильно послався на те, що сам факт загибелі ОСОБА_3 під час ДТП є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , враховуючи те, що згідно з ч.1 ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честі і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Колегія суддів відхиляє також доводи відповідача про те, що суд порушив норми процесуального права, оскільки судом першої інстанції встановлено обставини справи у достатньому обсязі для ухвалення правильного по суті, законного та обґрунтованого судового рішення.
Доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваного судового рішення, зводяться до незгоди з висновками суду та ухваленим рішенням.
Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду або вказували на їх помилковість відповідачем не наведено.
Відповідно до п.1 ч. 1ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
З огляду на викладене та керуючись ч. 1ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 383, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» - залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 липня 2025 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 26 лютого 2026 року.

Головуючий       Т.В. Одринська

Судді        О.О. Панченко

В.П. Пікуль